Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
DETTE ER ETT AV FLERE EVENTYR FRA VIRKELIGHETEN
SOM VISER MERKVERDIGE FAKTA OM VERDEN VI LEVER I.
NATUREN SKAPER DRAMAET I DISSE FILMENE.
DET VISES INGEN FIKTIVE SITUASJONER ELLER FIGURER.
Siden tidenes morgen har fugler
inspirert kunstnere, vitenskapsfolk og poeter.
Med nærmest uendelig variasjon
har naturen spredd disse fargerike vesenene over hele jorda.
Hver art har en lang og interessant historie,
men ingen er mer fascinerende enn historien bak
vannfuglenes vaner og levesett.
I oldtiden var vannfuglene et stort mysterium for mennesker,
for de dukket opp ut av intet,
svevde over det vidåpne havet,
for siden å forsvinne igjen på mystisk vis.
Tidlige mennesker tilba iblant vannfuglene som guder.
Som oftest var de misunnelige
på flyvingens mirakel
og friheten på himmelen.
"Fri som fuglen" er et velkjent uttrykk.
Men fuglen er egentlig ikke fri i det hele tatt.
Den flyr sjelden uten et konkret mål
og har bare én fulltidsjobb: Å holde seg i live.
Men naturen trer hjelpende til.
I dette avsnittet av Eventyr fra virkeligheten
skal vi få se hvordan hun har tilpasset vannfuglen
til å takle problemene med overlevelse.
Mange arter av vannfugl er trekkfugler,
slik som disse havsulene,
som hvert år forflytter seg fra ekvator
til Bonaventure-øya i St. Lawrence-bukta,
for på disse nordlige breddegrader
gir 18 timers dagslys rom for intensivt fiske.
Øya er et svært leilighetshus for havsulene.
De foretrekker selvfølgelig å bo i høyden.
Men det er så lite plass her
at selv de trangeste fjellhyllene er overfylte,
og territoriene voktes nøye.
Fiskepatruljer drar ut og vender tilbake til øya hele tiden.
For å kunne lande i slike overfylte omgivelser
brukes de brede føttene og vingene
sammen for maksimal bremseeffekt.
Det utveksles varme hilsener hver gang noen ankommer.
Men på spørsmålet: "Var fisket godt?"
må de svare: "Nei."
Disse rare nikkene og bevegelsene brukes faktisk
av havsulene til kommunikasjon
og til å identifisere maken.
Redene bygges nesten utelukkende av tang.
Men selv dette materialet er så sjeldent
at havsulene ofte stjeler hverandres reder
hvis de ikke bevoktes.
Denne tyven ble tatt på fersk gjerning,
noe som selvfølgelig blir litt pinlig.
Til tross for de mange problemene
fullføres hjemmene, og eggene blir lagt,
kun ett i hvert rede.
Nå begynner kampen for overlevelse.
Det er slitsomt å bryte seg gjennom et seigt eggeskall.
Ungene utvikler seg raskt,
og etter noen få uker har han fått sin første fjærdrakt.
Det er en krevende oppgave å mette de unges appetitt.
Ved tre måneders alder veier ungene mer enn foreldrene.
Denne ynglingen vet det ikke, men han får snart sitt siste gratismåltid.
Så lever han på reservefettet i 10 dager
mens han lærer å svømme, fly og viktigst av alt: Å fiske.
Ofte virker det som om havsulen går inn i en transe
og ser etter mystiske tegn på himmelen.
Det betyr som oftest at en sildestim
har dukket opp i havdypet.
Fisken beveger seg ofte på veldig dypt vann,
men havsulen begynner stupet så høyt som 30 meter over overflaten.
For å dempe sammenstøtet idet de deiser ned i vannet,
har naturen utstyrt dem med pneumatiske celler,
støtdempere som beskytter brystregionen.
De ser aldri ut til å havne i ulykker eller kollisjoner.
Timingen er uhyggelig presis.
Mexicogulfen ligger langt unna Bonaventure-øya,
men også her fortsetter kampen om territoriene.
I denne ternekolonien
slåss to mødre på grunn av forvekslet avkom.
Ungfuglene har visst vandret inn på feil område.
Etter litt hakking og skjenn er ting i orden igjen.
Som motivasjon til å holde seg hjemme
gir en av mødrene avkommet en smakfull overraskelse.
Naboen, på den annen side,
mener at man best holder ungene unna ugagn
ved å sørge for at de alltid er opptatt.
Dette er et alveterne-par.
For å unnslippe konkurransen om reder på bakken,
har denne arten for lenge siden tatt bolig i buskaset.
Alveterna har faktisk ikke noe rede.
Den legger bare egget på en grein.
Foreldrene deler på oppgaven med å klekke egget.
Som ved et mirakel holder det seg på plass.
Enda mer forbløffende er den vesle fugleungen,
som sitter stødig på greina til han er gammel nok til å fly.
Den pompøse pelikanen ser ut som en av naturens tabber,
men bare på bakken.
I lufta er han et mesterverk i funksjonell utforming
og en fisker uten sidestykke.
Stupet er et studie i perfekt koordinasjon.
Ved lunsjtider fungerer pelikanens sekk som en skål for fiskemat.
Men den første som finner en godbit er ikke alltid den som beholder den.
Når det oppstår et stort slagsmål, blir alle med på moroa.
Alle unntatt dystre Gus,
som fnyser av det hele.
Til tross for størrelsen
blir pelikanen ofte plaget av slitsomme naboer.
De tyvaktige måkene er hele tiden et problem.
Hvite pelikaner foretrekker breddene og øyene ved innsjøer.
Redene er helt enkelt huler gravd ut i sanden.
De nyklekkede utsettes ikke bare for naturkreftene,
men også for sine eldre brødres sjalu vrede.
Disse nakne fugleungene går rundt uten beskyttende fjær i ukevis.
Det er utrolig at de i det hele tatt vokser opp.
Men i naturen er viljen til å overleve sterk.
Og det pelikanen mangler av holdning og eleganse,
tar han igjen for med stå-på-vilje.
Ungene er uavhengige og eventyrlystne,
noe som skaper problemer i et tettpakket nabolag.
Foreldrene må hele tiden holde styr på ungene.
Alle foreldrene kjenner sine egne,
og inntrengere settes raskt på plass.
Iblant når ungen tar for seg i spiskammerset,
går han litt for langt.
Det var futt i det han fant der nede.
For å sikre etterveksten blant sine mange barn,
har naturen skapt mange former for kurtise.
Hann-brudeanden med sin slående fjærpryd
trenger bare å sitte stille for å tiltrekke seg en make.
Fregattfuglen bruker også en flott drakt for å vinne sin brud.
Han har en stor, oppblåst pose på halsen.
Merkelig nok
gjør dette ham uimotståelig for det motsatte kjønn.
Når familien kommer
og han er blitt en sedat familiefar,
punkteres egoet hans fullstendig.
To hann-sothøns slåss her om en hunnfugls gunst.
Dette er alvor, og kan ende med drukningsdøden.
Den hjerteløse hunnen bryr seg ikke om hvem som vinner kampen.
Hun vil bare ha en rask avgjørelse og en make.
Hun har faktisk sånt hastverk at hun drar før kampen er over
for å samle inn materialer til redet.
Sliten etter en hard kamp
blir seierherren overveldet av siv og kvister
til å lage et hjem til sin virksomme brud.
Tiden går.
Etter all oppstandelsen er dette belønningen deres.
Hos snøhegrene
gir konkurransen om hunnens gunst opphav til merkelig atferd.
Men når det gjelder merkelig kurtise,
kan få sammenlignes med de vestlige lappedykkerne.
Det merkverdige ritualet omfatter innsamling av mose til redebygging.
Etter at ballet er over, begynner de å bygge et hjem,
men ikke før de har bygget en plattform av siv.
Nå kan lappdykkernes flytende hjem klare seg gjennom oversvømmelser.
For stjertendene er alt opp-ned,
og det betyr at det er spisetid.
De lever av det de finner å spise på den mudrete bunnen.
Blånebbendene patruljerer lenger ute til sjøs.
I kampen om overlevelse er matsamling avgjørende.
Så naturen tilpasser fuglene til forskjellige kosthold
og begrenser dem til separate spiseområder.
I denne ryddige kantinen
er det grunne vannet forbeholdt lappdykkerne.
Blånebbendene leter etter mat lenger nede.
Skarver, slik som denne, finner maten på ekstrem dybde.
Hvis blånebbendene oppdager noe spesielt,
sprer de gode nyhetene seg raskt.
Etternølerne trenger ikke bekymre seg. Det er nok til alle.
Purpurhøna finner mat blant vannliljene.
De store føttene gir balanse
og støtte når de går på bladene.
De er også nyttige til å finne mat.
For å takle konkurransen for overlevelse,
har naturen tilpasset nebb og kropper på merkelige og interessante måter.
Disse vadefuglene synes et par lange ben er veldig nyttig,
og et langt, skarpt nebb til å spidde fisk er like nødvendig.
Nebbet til den sorte saksenebben
er utformet til en høyst spesialisert oppgave.
Ulikt de fleste andre fugler er underkjeven låst,
mens den øvre delen er bevegelig.
Med dette unike utstyret er den en overlegen overflatefisker.
Skjestorken er nok et eksempel på naturens spesialiserte design.
Han spiser i farvann som patruljeres av andre vadefugler,
men han lever ikke av fisk.
Maten består av ørsmå livsformer
som han må få i seg store mengder av.
Det brede, flate nebbet inneholder filtre som skiller maten fra vannet.
Nebbet er også nyttig når det skal bygges rede.
Disse vadefuglene kalles avosetter,
og de finkjemmer laguner og sumper.
De sveiper over vannene med sine krumme nebb.
I dette tilfellet er maten mygglarver.
Numenius er en nær slektning av avosetten,
men nebbet hennes krummer seg andre veien,
så hun kan lete i gjørme og bladmose.
Hun er en hengiven mor og en kløktig skuespiller.
Spesialiteten er trikset med den brukne vingen,
og dette bruker hun hver gang det er fare på ferde.
Uten tanke på egen sikkerhet, later hun som om vingen er brukket
og lurer fienden bort fra redet.
En tobeltelo-mor merker at noe er galt.
Ikke rart det. En av ungene har gått bort fra redet,
og det er en fremmed på himmelen rett over dem.
Hun tar ingen sjanser.
Mens far passer på redet, begynner hun å lete.
Tobelteloen bruker også trikset med den brukne vingen.
Mens hun holder øye med ungen, vifter hun og slår med vingene.
Den bortkomne fugleungen blir funnet og sendes hjem,
mens moren fortsetter skuespillet.
Når ungen er trygt tilbake under farens vinger,
er alle fornøyde.
Blant boltiter forlates redene tidlig,
og deretter er hjemmet deres der moren er.
Snipefuglmammaen har tydeligvis rytme.
Høyt oppe i de kalde fjellbekkene
bor den amerikanske fossekallen,
også kalt gråfossekall.
Den er på størrelse med en rødstrupe,
og er en av naturens merkeligste vannfugler.
Hun verken dykker eller svømmer,
men kan faktisk senke seg og gå på bunnen av bekker.
Her finner hun fristende åmer og larver til ungene.
Fossekallen bygger hjemmet sitt ved siden av vannstrømmen,
og der er den trygg for de fleste fiender.
Ungene frykter ikke de raske strømmene,
og begynner veldig tidlig å utforske,
til og med før de lærer å fly.
Denne ynglingen overser foreldrenes advarsler.
Hvert dypp øker selvtilliten.
Plutselig blir han tatt av strømmen.
Han blir revet med av strømmen over kanten.
Faren prøver å hjelpe, men det er ingenting han kan gjøre.
Men det ender godt,
for eventyreren feies i sikkerhet ved et lykketreff.
I tropene som i fjellet
viser naturen frem sine fantastiske spesialiseringer.
Siden flamingoen spiser med hodet opp-ned,
har underkjeven utviklet seg til en massiv knipetang.
Foten rører opp den mudrete bunnen,
mens den lange halsen beveger seg for å snappe opp reker og snegler.
Blir det krangel,
kan den smidige halsen tydeliggjøre poenget.
Og når det skal hviles,
har den alltid et sted å legge hodet.
Flamingoen er en dyktig arkitekt
og bruker nebbet til å forme et høyt rede av gjørme.
Til tross for størrelsen er flamingoene ganske forsiktige.
Den minste forstyrrelse
sender hele kolonien på vill flukt.
De er klønete og snåle på bakken, men utrolig elegante i lufta.
Her har vi et merkelig syn.
Ser ut som en sky av fugler mot den blå himmelen.
Det er faktisk fugler,
men de bygger rede på en liten atoll i Stillehavet.
Dette er svartfotalbatross
eller "gooneys" som de også kalles.
Dette er et par.
Mens den ene sitter på egget, står maken hengivent ved siden av.
I andre klima blir eggene varsomt beskyttet mot kulden.
Her i tropene må de beskyttes
fra solens varme stråler,
så foreldrene gir dem den nødvendige skyggen.
For å få til dette
må albatrossen få egget inn i en fjærbelagt lomme under brystet.
Som du ser
er det ingen enkel oppgave å sitte på et albatrossegg,
selv for en albatross.
Naturen har gitt alle vannfugler hvert sitt levesett.
Levesettene er mange og intrikate,
fulle av farge og skjønnhet.
Når de blandes, blir de et musikalsk dikt,
en rytmisk, flommende rapsodi.
I vannfuglenes merkverdige, fascinerende liv
finnes det mange hemmeligheter.
Her i True-Life Adventure har vi kun tatt for oss noen få.
Men sesong etter sesong, så lenge livet består,
vil vannfugler fortsette å være en kilde til undring
og mystikk og skjønnhet for alle mennesker.
Slutt