Denne film indeholder materiale forbundet med en virkelig og traumatisk hændelse.
Der advares om barske scener.
Det var en smuk dag.
Man kunne mærke varmen fra vulkanen.
Man kunne mærke, at jorden var varm.
Man får sådan nogle smukke gule farver.
Og meget mørke oranger.
Der er farver overalt.
Damp kommer op fra jorden.
Det var et fuldstændig betagende syn.
Det lignede Mars eller sådan noget.
Der var meget mere damp, end jeg troede, der ville være.
Man vidste, der var noget
smukt og frygteligt, og man ville se det.
Men vores guider sagde bare: "Gå ikke nær kanten af krateret."
Jeg var ved at blive ængstelig,
og jeg talte med vores guide,
og jeg spurgte ham: "Hvad gør vi, hvis der sker et udbrud?
For jeg er ved at blive lidt nervøs."
Jeg elsker min kone,
men at være ængstelig er ikke usædvanligt for hende.
Så jeg affejede det bare.
Jeg sagde endda ordene: "Den vil ikke gå i udbrud."
NORDØEN, NEW ZEALAND
Som en ung newzealænder
findes der et bedre sted at vokse op?
Man har bakker, jagt og fiskeri.
Og havet at svømme i.
Der findes ikke noget bedre.
Whakatane er et smukt samfund fuldt af eventyr.
Geografisk er vi på østkysten af Nordøen.
Auckland er her.
Og nede ad kysten er Whakatane.
Folk udtaler det "Wock-a-tain" eller "Feck-a-tah-ni"
eller "Wock-a-tah-ni" eller sådan noget.
GODDAG WHAKATANE
Men det er et lille samfund, der har meget kærlighed i sit hjerte.
Der er 38.000 mennesker i Whakatane.
Vi har 51 procent ikke-maori.
Og 48 procent maori.
Og vores samfund støtter hinanden.
Og sammen har vi et smukt område,
der inkluderer den levende, aktive, åndende vulkan
Whakaari. Det engelske navn er "White Island."
White Island er omkring 48 kilometer fra Whakatanes kyst.
Når man kører ned ad kysten,
ser man ud over
horisonten, og man ser de store
skyer af hvid røg, der kommer fra krateret.
Fuldstændig fantastisk. Det er naturens rå skønhed.
I vores folklore kommer vi fra bjergene.
Vi er faktisk efterkommere af Whakaari.
Og vi er øens beskyttere.
Hun er en ærefrygtindgydende energi og kraft i sig selv.
Men hun er også meget speciel i forhold til turisme.
HAVN TIL WHITE ISLAND
WHITE ISLAND RUNDTURE
Folk elsker White Island.
Og mange er forbundet med White Island Rundture her.
Vores restauranter…
…vores moteller,
alt, vores forretninger, vores butikker.
JEG VIL OPLEVE
De er alle afhængige af mennesker, som eventyrturisme bragte til vores by.
Vores bryllup var
den mest perfekte magiske dag nogensinde.
Jeg tror aldrig, jeg har smilet så meget i hele mit liv.
Jeg er eventyrlysten.
Hun er slet ikke eventyrlysten.
Jeg er mere en planlægger-pige eller
bare at slappe af på stranden, for eksempel.
Til vores bryllupsrejse så vi på krydstogter.
Vi fandt et til New Zealand. Og vi så på det:
"Åh, det er super! New Zealand har al denne fantastiske geografi og
attraktioner. Det virker perfekt."
Min søster og jeg,
vi kan lide alt, der giver os adrenalin, og
måske sætter os i en form for kontrolleret fare.
Vi sprang ud fra Auckland Tower.
Vi var på black water rafting.
Min mor og far havde tidligere været på nogle krydstogter,
og de nød dem, og de præsenterede det for os,
min søster og mig. Denne idé om at tage på krydstogt til New Zealand.
På det krydstogt fik vi mulighed for at tage ture til fastlandet.
Jeg ville vælge en tur én dag,
og Matt ville vælge en tur en anden dag.
Så 9. december var det faktisk Matts tur til at vælge.
Jeg er vild med videnskab. Og det lød meget spændende.
En rigtig vulkan, du kan gå hen til og se ned i.
WHITE ISLAND VULKANOPLEVELSE
White Island var noget andet,
som man ikke normalt kan gøre,
da det er en af verdens mest aktive vulkaner.
KOM TÆT PÅ DRAMAET
Ud fra beskrivelsen var det en nem vandretur.
Du skal ikke bruge klatreudstyr for at komme derop.
Man kunne bare gå op til krateret og se ned i denne fantastiske vulkan.
FANTASTISK SØ AF DAMPENDE SYRE
De fik det til at lyde spændende, det lød ikke farligt.
Og jeg tænkte: "Okay, det ser godt ud."
Vi kiggede på beskrivelsen og sagde: "Okay."
Vi bor i Hamilton i New Zealand,
og jeg er præst på fuldtid i en kirke.
Min datter havde læst om geologi og vulkansk aktivitet i skolen,
og jeg sagde til hende: "Vi burde tage afsted, mens vi har muligheden."
Og til min 50-årsfødselsdag
overraskede hun mig med billetter ud til Whakaari.
Mandag morgen er der stille.
Der er ikke meget trafik.
Vi ankom til kontoret, og vi læste
et par sikkerhedsdokumenter, og vi blev bedt om at skrive vores
kontaktinformation og pårørendeinformation.
WHITE ISLAND RUNDTURE
Jeg ved, der er en risiko, og jeg er der med min datter,
jeg vil ikke udsætte hende for fare.
Men jeg var på intet tidspunkt bange for det, vi var i gang med.
Hej, godmorgen!
Den dag var der et par både på rundtur til øen,
og vi var ombord på Phoenix.
Vi forlod kajen,
rejste ud ad floden i fem eller ti minutter.
Man krydser floddeltaet på vej ud på havet.
Og så derfra til White Island.
Vi rejste fra krydstogtskibet omkring klokken ni.
Vi tog en bus i en time til Whakatane
til havnen, hvor vi rejste fra med omkring 40 andre turister.
Vi steg alle ombord på Te Puia,
og guiden sagde, det var et nyt skib.
Jeg tror, de fik det samme år.
Der var fire guider på Te Puia.
De var lokale fra Whakatane,
og de var begejstrede for at fortælle os historien om White Island.
Den 9. december om morgenen
var Hayden, Tipene, Jake og jeg guider.
Vi forberedte båden, og så rejste vi som enhver anden dag.
Tættere på kysten tager vi jer på en guidet tur i det indre kraterområde.
Og det vil tage omkring en time til halvanden.
Min lillebror Hayden elskede naturen,
og han havde en lidenskab for sommeren.
I 2009 begyndte han som turguide i Whakaari.
Hayden havde en detaljeret dagbog om hver tur, han tog til øen,
og han havde været på 1.111 ture.
Det er fantastisk.
Jeg vidste ikke, det var Haydens 1.111. tur til øen. Nej.
Hayden er nok en af de guider, der har været her længst.
Han hjalp med at oplære mig, og så
efter arbejde tog vi i den lokale fiskeklub,
eller vi tog på ture til Tarawera Falls.
Han var altid klar til et eventyr.
Han udviklede en stor lidenskab for hele miljøet.
Ikke kun Whakaari og ikke bare vulkanen.
Der var vindstød, bølgerne var ret store.
Mange af de stakkels passagerer blev faktisk
flyttet til bagenden af Te Puia,
fordi de blev søsyge.
Jeg sad med min familie, og vi
lavede ikke sjov med dem, men vi grinte lidt,
smilede til hinanden. Vi nød at være på vandet.
Og vi nød den bumletur.
Vi anede ikke, hvor hård sø, der ville være.
Vi var ombord på båden i omkring 90 minutter.
Og jeg ville sige, mindst syv eller otte mennesker kastede op, fordi
hele skibet vippede op, og så vippede det ned igen,
og man kunne se havet, så himlen, så havet, så himlen.
Jeg var så tæt på at kaste op.
Jeg holdt på min mave sådan her.
Der er halvanden time derud og halvanden time tilbage.
Nogle dage tager man derud, og det kan være hård sø,
det kan være frygteligt. Og er man ikke vant til at være på en båd,
så er man ikke søstærk så længe.
Så der var en anden mulighed.
Man kunne tage helikopteren, og det var kun en flyvetur på 20 minutter.
Da jeg vågnede den dag,
var jeg lidt nervøs, lidt stresset.
Det var min første dag, hvor jeg måtte flyve passagerer alene.
Jeg tog til New Zealand for at få mit certifikat.
Jeg ledte efter et godt sted at lære at flyve.
På en klar dag,
hvis man letter fra fastlandet, kan man se White Island.
Man kan flyve i en lige linje.
Og forholdene den dag, det var de perfekte forhold.
Da Phoenix kom meget tæt på øen,
forbereder besætningen os på at stige fra borde.
Og min datter sagde: "Kom, far, jeg vil være den første på øen."
Rundturen begyndte, og
vi gik bare langsomt.
De to guider, den ene gik først,
og den anden gik bagerst, og som gruppe blev vi mellem dem.
Det er lidt som en scene fra Jurassic Park,
når man nærmer sig den.
At lande på White Island første gang var som at lande på Månen,
fordi det er et surrealistisk miljø.
Efter vi landede, gav jeg dem sikkerhedsbriefingen.
Og jeg begyndte at gå imod krateret.
BRIAN KRATERSØEN
Det meste af vulkanen er under vand,
så man ser kun toppen af den.
White Island er en stratovulkan.
Når den går i udbrud, har den ikke lavastrømme som vulkaner i Hawaii.
Den lægger lag af sten
og aske, og bygger sig op på den måde.
Da Te Puia ankom til øen,
skulle vi ombord i små både.
De er bare oppustelige gummibåde.
Det var en kort tur til øen.
Ja, et minut eller to.
Og de ankom ved en faldefærdig cementmole
med en rusten metalstige.
Man havde lyden af bølger, der rammer stranden,
og skyller op på kysten, som fik havbrisen til at lugte af salt.
Og man har også
en nærmest stærk ildelugt af svovl.
Den så øde ud. Ingen tegn på liv.
Da vi gik fra molen, og fik vores første glimt…
Jeg havde et billede i hovedet af, hvordan en vulkan så ud.
Det var ikke sådan.
Ingen lava. Bare en masse damp.
Den var meget smuk,
men jeg følte, vi var ude midt i ingenting.
Derfra lavede vi grupper.
Mine guider på øen var Hayden og Tipene.
Jeg tror, Tipene var i lære. Hayden lærte ham op.
Tipene var meget nysgerrig.
Han stillede altid spørgsmål.
Stolt af at være maori.
Han var glad for at have det job.
Han nød det, at sejle ud med båden, møde nye mennesker.
Han elskede at fortælle dem historier,
Maori-myter og -legender.
Han skulle ikke arbejde den dag.
Vi skulle handle ind.
Men han blev kaldt ind som vikar for en anden, og han tog på arbejde.
Disse guider og piloter og skippere,
de kender øen så godt, ned til den mindste sten.
De kender Whakaari bedre end nogen andre.
Okay, alle sammen! Velkommen til White Island.
Jeg er jeres guide i dag på vores lille tur rundt på øen.
De gav os en hjelm med en hagestrop på,
og de gav os et åndedrætsværn.
Så det, vi skal, er, at vi skal gå denne vej rundt
op til hovedkrateret.
Vi stopper på interessante steder på vejen.
Jeg giver jer noget information om øen.
Ja, men hvis alle er klar,
så starter vi rundturen.
Den første gruppe gik ret hurtigt
efter en kort sikkerhedsbriefing.
Vi var stadig ved at samle vores gruppe.
Hvad er de til?
Du skal sutte på dem,
og det hjælper med spytproduktion.
Så hvis du får irritation fra dampene,
hjælper de med at lindre. Så man ikke hoster så meget.
Stien på øen går i rundkreds, og man starter på stranden.
MOLE, PHOENIX, TE PUIA
Når man når til krateret,
vender man om, og går rundt om øen.
KRATERSØEN
Og så tilbage til mundingen ved indgangen.
Der er meget gas på øen, der prøver at slippe ud.
Det må arbejde sig op gennem en mere tyktflydende,
mudret substans.
Så der er nogle boblende lyde.
Det, der sker, er, at svovlen kommer op med dampen.
Den krystalliserer og falder ned på sig selv,
og skaber disse skorstensstrukturer som på et hus.
Vi kalder området for svovlskorstenene.
Landskabet, det er sten, aske og mudder.
Men strøet imellem
de grå farver er svovlaflejringerne,
som er de smukkeste, klare gule
og lysende hvide krystaller, der glimter i sollyset.
Man får en fornemmelse af storheden
og kraften i det, man nærmer sig.
Dette glimt af Moder Natur
på hendes smukkeste, men også hendes mest dødelige.
Vores guide sagde, at søen normalt er en smuk blålig, grøn farve,
og den dag var den hvid, fordi der måske i løbet af natten
havde været noget aktivitet,
som havde fået aske til at falde ned på søen.
Jeg tror, det sker ofte,
og guiderne var okay med det, så jeg var okay med det.
Så vi begyndte at gå op mod krateret.
Vi stoppede for at tage billeder omkring hver anden meter,
og jeg talte med vores guide, og jeg spurgte ham:
"Hvornår var det sidste udbrud?
For jeg er ved at blive lidt nervøs."
Han sagde, der var et i 2013, et i 2016.
Og jeg tænkte: "2019 er snart slut, og nu bliver jeg rigtig nervøs."
Hayden nævnte, at øen var på risikoniveau to.
Han beskrev ikke, hvad det betød på det tidspunkt.
Men han sagde, der var større risiko for aktivitet, hvilket bekymrede mig.
Niveau et, niveau to, det betød ikke så meget.
På niveau et sker der ikke så meget, niveau to var forøget aktivitet,
og niveau tre var et udbrud, så…
Der var ret langt mellem niveau et og niveau tre.
Vi gik tilbage til der, hvor vi var gået i land.
Vi kom tilbage til Phoenix og gjorde os klar til at sejle.
Vi begyndte at tale med en af guiderne
om, hvordan
al den vulkanske aktivitet på White Island enten havde været om natten, eller
mens ingen var der.
GEONET VULKANKAMERA 7. AUGUST, 2012
Det var næsten, som om den var flink ved folk, der besøgte den.
"Jeg går i udbrud, når I ikke er her."
Mens vi forlod øen og sejlede tilbage, så jeg tilbage mod krateret,
og jeg så gruppen fra den anden båd.
Efter phoenix sejlede, var der 47 personer tilbage på øen.
Det var altid fedt at komme op til krateret
og høre alle gispe og sige:
"Wow" og "Hold da op, det er fantastisk,"
mens de alle tog billeder.
Vi har geologer, der kommer ud for at se den og virkelig studere den.
Og i den anden ende af skalaen er dem, der siger:
"Jeg vil bare have et billede af krateret, jeg vil have det til Instagram."
Vi kom til toppen af krateret
omkring klokken 14 om eftermiddagen.
Man ser bare ned i dette gabende, uendelige hul af damp.
Det er et skræmmende syn.
De gav os en anden mulighed,
hvor vi kunne få billeder af os foran krateret.
Jeg bemærkede, et andet skib, Phoenix, netop havde forladt øen,
og vi hang ud deroppe i et par minutter,
og begyndte så at gå tilbage.
Jeg tænkte: "Okay, vi er på vej ned."
"Turen er ved at være slut." Så jeg havde det lidt bedre.
Fordi de kom fra et krydstogtskib,
havde vi et stramt program.
Så vi gik ret hurtigt. Og vi var på vej tilbage til molen.
Den anden rundvisning var nok ti minutter bag os,
og vi forlader krateret, og Hayden er på vej op mod krateret.
Fra krateret går man i en bue tilbage,
og så er der omkring 500 meter til stranden.
Jeg havde fire passagerer den dag, to par.
Og på det tidspunkt passerede vi dem fra båden,
der gik imod krateret.
Jeg genkendte Hayden og sagde hej,
mens han gik op mod krateret med sin gruppe.
Vi tog turen op til syresøen.
Vi kunne se, den boblede mellem dampskyerne,
der drev op i vores ansigter.
Hayden havde fortalt os, vi kun kunne være der i få minutter,
kun længe nok til at kigge og tage billeder, fordi
de kemikalier, der blev frigivet der på toppen,
var meget mere skadelige.
Alle skyndte sig at tage billeder.
Det var tid til at gå, på række.
Min søster var oppe foran med Hayden.
Jeg var sammen med mine forældre mod midten af gruppen.
Omkring halvvejs til molen var der to vandløb,
og de kom fra forskellige dele af øen.
Så guiderne bad os stoppe
og stikke fingrene i vandet og smage på det.
Man kunne smage forskellen i mineralindhold.
Jeg havde netop smagt vandet og havde ryggen til krateret,
og jeg hørte en af turisterne sige: "Hey, se der."
Og jeg vendte mig om og så en lille sort sky komme ud af vulkanen.
Den så ikke skræmmende ud. Jeg tog faktisk et billede af den.
KLOKKEN 14:11
Det var som skorstensrøg. Ingen lyd.
Vi vendte os alle om for at se det, der lignede sort fyrværkeri
eller en dementor fra Harry Potter med en lang sort hale.
Så vi tog vores telefoner frem og begyndte at tage billeder.
Kort derefter var der et større knald,
efterfulgt af en større mængde sten, der fløj op i luften,
og langsomt tog det til i intensitet og størrelse.
Jeg vidste med det samme,
det var skidt. Vi må løbe.
Jeg vendte mig om og så skyen.
Den var allerede højere end White Island.
Jeg vidste med det samme, hvad der foregik.
Min hjerne var på overarbejde
og arbejdede så hurtigt, den kunne, på at finde ud af, hvad jeg skulle gøre.
Bagved mig
hørte jeg Kelsey råbe: "Løb!", og så var vi i gang.
-Afsted! -Afsted!
Annie!
OVERLEVENDES TELEFONOPTAGELSER
På det tidspunkt er jeg febrilsk. Jeg lever i mit værste mareridt.
Vi hører Hayden oppe foran råbe, at vi skal løbe,
så der startede panikken,
og vi begyndte alle at løbe for vores liv.
Jeg havde mine forældre lige bag mig.
Man kunne mærke skyggen fra eksplosionen stige op bag os.
Vi løb og søgte læ bag
et meget stort klippefremspring, lige før askeskyen nåede os.
Det var et sort tomrum.
Alt, man kunne høre, var lyden af rumlen og dundren.
På det tidspunkt var der intet, jeg kunne gøre.
Vi skulle til den næste bugt, som var rundt om klippen,
og det var der, den gik i udbrud.
Åh gud. Åh nej.
Jeg så den stige, og det var smukt.
Det hvide er rent hvidt, det sorte er mørkt.
Det er bare… Det er et ærefrygtindgydende øjeblik.
I løbet af sekunder blev det smukke uhyggeligt dystert.
Askeskyen begyndte at rulle ned over klippen.
Besætningen indser, hvad der er sket.
Båden satte farten meget op.
Vi var stadig udenfor. Besætningen kaldte alle ind i kahytten.
Alle ind lige nu!
-Gå ind hurtigt! -Afsted!
Hold nu kæft!
MOLE, BRIAN
Vi gik imod kysten, og en af mine passagerer spurgte mig:
"Skal vi løbe?" Jeg så mig over skulderen, og
der ser jeg det store udbrud.
Jeg kan huske, jeg så disse
projektiler, der fløj i en bue imod os.
Det lignede, de var flere hundrede meter oppe,
og det stoppede ikke.
Jeg så over på helikopteren,
som må have været omkring 300-400 meter fra mig.
Det var slet ikke en mulighed.
Den anden mulighed var vandet.
Så jeg sagde, de skulle løbe til vandet.
Da jeg nåede til molen, sprang jeg bare i.
Jeg husker, jeg ramte vandet og holdt vejret så længe, jeg kunne.
Alt blev bare sort.
OVERLEVENDES TELEFONLYD
Jeg kan huske sten, der ramte mig og hamrede på min hjelm.
Det var det mørkeste, jeg nogensinde har set i mit liv.
Mørkere end nogen nat, jeg har oplevet, bare kulsort.
Hvis du læser om pyroklastiske skyer.
Folk kommer ikke levende ud.
Jeg kendte chancerne for at komme ud bagefter, så
vi måtte bare gå i læ og krydse fingre.
Jeg holdt mine solbriller og min gasmaske på ansigtet og slap ikke.
Jeg hørte andre råbe.
Det er rædselsfuldt.
Jeg kan tydeligt huske at føle, som om min ryg blev brændt.
Mine arme og ben blev brændt så slemt så hurtigt, at jeg aldrig mærkede dem.
Jeg hørte Matt sige: "Jeg er ked af det, Lauren."
Og det knuste mit hjerte.
Jeg holdt fast i hans hånd, for jeg troede:
"Vi skal dø i dag, og jeg ønsker bare, at vores lig bliver fundet sammen."
Lugten var overvældende.
Varmen alene var uudholdelig.
Den overophedede damp, der bare brændte mig levende.
Jeg gjorde mit bedste for slet ikke at trække vejret.
At holde min mund lukket, at holde mine øjne lukkede.
Jeg prøvede at bevæge mig i fosterstilling, så min ryg tog det værste.
Under vand er der ingen lyd.
Og man venter bare på, at noget lys vender tilbage.
Det føles, som om du ikke ved, hvornår det slutter,
for der er intet lyst, ingenting.
På et tidspunkt var der lidt lys. Jeg kan huske, jeg så på det.
Jeg tænkte: "Gudskelov for det."
Svømmede imod det, men det forsvandt igen.
Jeg fortæller Matt, jeg elsker ham. Jeg råber det hvert andet sekund.
"Jeg elsker dig."
Og jeg kunne kun høre ham skrige i smerte.
Jeg har aldrig hørt ham råbe sådan.
Smerten var ulidelig. Brandsårene gik igennem alt mit tøj.
Hele udbruddet varede i to til tre minutter.
Det var uden tvivl de mest frygtindgydende to minutter af mit liv.
Jeg tænkte: "Det er nu."
"Dette er min sidste dag på planeten. Vi dør på vores bryllupsrejse."
Jeg kan huske, jeg så ud ad vinduet,
og jeg kunne ikke se øen. Den var væk.
Det føltes, som om tiden gik langsommere.
Og jeg har altid sagt: "Hør. Hvis der skulle ske noget med mig,
så føler jeg, at jeg har levet et godt, fuldt liv for min alder,
og jeg er tilfreds med det, jeg fik."
Men dengang indså jeg: "Niks. Jeg er ikke klar til at give slip endnu.
Jeg tror, jeg vil fortsætte med
at prøve at komme levende ud af denne situation."
Asken begyndte at lægge sig på vandets overflade,
lyset dukkede op igen, og så svømmede jeg op.
Jeg kiggede bag mig mod øen.
Man kunne se, der stadig var aske i luften,
der faldt ned på øen.
Det første, jeg gjorde, var at råbe Laurens navn.
Jeg var slemt tilredt. Jeg var bange for, hun var død.
Jeg kan bare huske at være bange.
Det er okay.
Til sidst…
…da jeg så hende bevæge sig, sagde hun vist: "Jeg er her."
Det var den største lettelse i mit liv, da hun svarede.
Mit værste mareridt var, at jeg overlevede, og hun ikke gjorde.
Det ville være værre end noget andet.
Jeg ville ikke kunne leve med mig selv.
Da udbruddet stoppede,
det var vel af chok, jeg rejste mig op og gik nogle få meter.
Vi var tæt på syresøen.
Der var skrig og råb, gråd.
Jeg kunne se nogen, der rullede sig på jorden
i store smerter, hvilket var et frygteligt syn at se.
Lidt efter lidt blev det mindre, og så stoppede det og
der var roligt, og der var stille. Så jeg tænkte:
"Det er nu eller aldrig."
Så jeg rejste mig og råbte, at alle skulle følge mig
og rejse sig, og så gik jeg tilbage mod molen.
Jeg var personligt fysisk uskadt.
Men alle, der var på øen under udbruddet, ingen af dem var okay.
Ingen slap fra den damp.
Den damp, vi taler om 200 grader celsius.
Så man ligner egentlig en kogt kylling
for at sige det lidt hårdt.
Jeg så ned på min arm, og
et helt lag hud hang og dinglede.
Jeg vidste, jeg var ilde tilredt, og jeg vidste, hun var ilde tilredt.
Det eneste, jeg kunne tænke på, var: "Vi skal væk fra denne ø nu."
Kom nu, løb! Løb!
Jeg kæmpede med at gå.
Jeg faldt et par gange.
Matt var værre forbrændt, end jeg var,
for han havde meget mindre tøj på, men han hjalp mig.
Jeg kørte på ren adrenalin.
Jeg vidste omtrent, hvor molen var, og det var der, jeg skulle hen.
På det tidspunkt kunne jeg se en af grupperne gå imod molen,
og de begyndte at samles på molen.
Tyve mennesker, der ventede på hjælp.
Jeg vidste ikke, vi ville gøre det,
men skipperen sejlede båden tilbage
til der, hvor vi var kommet fra.
Og da vi sejlede tilbage,
kom vi ind i askeskyens skygge, så det blev mørkt.
Hold nu kæft.
Hey, Whakatane Kystvagt, Phoenix, hører du os?
TRE MINUTTER EFTER UDBRUDDET
Jeg hørte opkaldet på radioen fra en skipper, jeg kendte,
der lød oprørt.
"Der er folk på øen, og hun er i udbrud."
Og man kunne høre på hans stemme, at det her var alvorligt.
KYSTVAGT
Med det samme ringede mine telefoner.
Så løb jeg over parkeringspladsen, hvor man kunne se White Island.
Og ja, der var en stor sky over øen,
og den stoppede ikke.
Åh gud.
Kun fem minutter senere
spurgte han igen, hvor hjælpen blev af,
så det understregede den nød, de må have været i.
De kalder på hjælp,
og få minutter efter: "Hvor er den hjælp?"
POLITI
Nogen kom ind på vores kontor lidt over 14
og fortalte os, at Whakaari var i udbrud.
Vi kan ikke se Whakaari, men over bakkerne
kunne vi se en ret voldsom sky.
En kollega sagde: "Der er kameraerne.
Lad os tjekke kameraerne."
Og det, vi så, var egentlig små sorte prikker,
men vi vidste, det var mennesker, og der
gik det op for os, at der var folk der.
Vi arbejdede.
Vi havde en deadline.
Vi hørte sirenerne, og vi tænkte: "Hvad foregår der?"
Jeg kørte ned til Mataatua-parken,
holdt ind, løb op, løb over det stykke med græs.
Vi vidste, der var noget galt.
Røgskyen var større end normalt.
Folk stirrede bare på, at Whakaari gik i udbrud, egentlig.
Jeg var hjemme, og jeg så nyhederne.
Folk begyndte at ankomme, og
jeg prøvede stadig
at tænke og forstå det selv.
Spekulere på…
Jeg var faktisk til en maori-begravelse,
og jeg kunne mærke i energien,
mens jeg talte der, at noget var galt.
Da jeg gik hen for at kigge, kunne jeg se røgen komme op,
og det var ikke en normal vulkansky over Whakaari,
den var meget mørk og tæt.
Da jeg indså, det var virkeligt, brød jeg faktisk bare sammen og græd.
POLITI
Der var lidt forvirring til at begynde med i forhold til, hvem turisterne var,
der tog ud på øen,
og hvem, der havde taget dem med derud.
Men vi var sikre på,
at der var folk på øen, da udbruddet skete.
Vi anmodede om hjælp fra Whakatanes kystvagt,
og de sejlede ud mod White Island.
Men det tager halvanden time at sejle.
Det var frustrerende, for vi måtte…
For at få vores både så langt
er der altid noget ventetid.
Og fra Auckland var redningshelikoptere på vej til White Island.
Der var luftambulancer.
Westpac redningshelikoptere.
De er eksperter i eftersøgning og redning
med alt det nødvendige udstyr og resurser,
men de var nok også omkring en time væk fra øen.
-Åh gud, der er folk der. -Se på båden.
Da vi kom tilbage til bugten,
kunne vi se, at alt var dækket i grå aske.
Din hjerne kan ikke bearbejde det, du ser.
Én ting, der fangede min opmærksomhed, var helikopteren.
Hold nu kæft, se helikopteren. Se.
Og jeg kan tydeligt se, at den nu er blevet skubbet tilbage.
Den er halvvejs af platformen, og rotorbladene er bukkede.
Det var første gang, jeg begyndte at tænke over
de kræfter, der havde været i spil under udbruddet.
Jeg kan huske, jeg tog tre eller fire billeder
få minutter efter, vi forlod molen.
Hvis du kigger efter,
kan du se de små prikker, som er mennesker ved krateret.
Min gruppe var stadig tæt på krateret.
Vi var alle omtrent 100 meter
fra der, hvor udbruddet skete.
Til venstre kunne jeg se mine forældre.
Min far sad op og kæmpede med sin gasmaske.
Jeg kunne ikke se min søster.
Jeg kunne se min mor…
…bare ligge der. Uden at bevæge sig
eller kommunikere på nogen måde.
Der var så mange mennesker.
Øen fortsætter med at frigive damp fra kratersøen.
Og vi kan se folk på molen.
Jeg ser mindst 16.
Åh gud, de er dækket i aske.
Åh gud. Derovre.
Så snart vi så, hvor slemt udbruddet var,
så ændrede det vores formål.
Nu handlede det om at hjælpe folk.
På det tidspunkt måtte jeg træffe en beslutning.
Skal jeg svømme til båden og komme i sikkerhed,
eller skal jeg svømme tilbage og hjælpe?
Det er en prøvelse, og du må gøre det bedste, du kan.
Jeg svømmede tilbage til molen og begyndte at hjælpe folk i gummibåde.
Alle skynder sig febrilsk for at komme i båden.
Vi vidste ikke, om det var et mindre udbrud før det store.
Så der var kaos på den mole. Vi måtte væk fra den ø.
Jeg hopper måske.
-Bare vent! -Vent!
-Hjælp! -Bare vent!
Vi prøvede at komme med den første,
som stoppede ved molen, men folk skubbede sig foran os,
så vi kunne ikke komme ombord. Ved den næste greb jeg i stigen, og
så plaskede jeg ned i båden.
Okay, folkens.
Rør mig ikke,
rør mig ikke.
På det tidspunkt var det kaos,
så folk prøver at spring ombord,
og man måtte holde dem tilbage. Skubbe dem lidt tilbage.
Jeg kan huske at tage deres hænder for at hjælpe dem i båden,
og deres hud gled bare af i min hånd.
Så det er som i en krigsfilm egentlig.
Åh gud.
-Åh… -Kom.
-Hjælp! -Hjælp!
Gummibåden kom tilbage til Phoenix,
og en af guiderne fandt førstehjælpsudstyret frem,
og jeg kan se, hun er fortvivlet.
Jeg var ret tæt på hende, og jeg sagde til hende,
at både min datter og jeg havde lært førstehjælp.
"Må vi hjælpe?"
Hendes svar var: "Vi har brug for al den hjælp, vi kan få."
Så jeg tog noget førstehjælpsudstyr
og gik til bagenden af båden.
De første overlevende
var på vej ombord.
Og vi lavede en triage.
Vi fik dem sat ned. Vi prøvede at lindre
smerten af brandsår med køligt vand.
De skreg bare: "Få mig væk herfra."
Bådene er her, bådene er her nu!
-Åh gud. -Din motor går.
De var brændt fra 45 procent til 80 procent eller fuldstændig brændt.
Chancen for overlevelse daler kraftigt over 45 procent.
Så du har med mennesker at gøre, som…
…som vil dø indenfor en time på vej tilbage til kysten.
Det var en forfærdelig situation.
Og på det tidspunkt var båden fyldt til kapacitet.
Så vi måtte komme tilbage til kysten så hurtigt, vi kunne.
Flere besætningsmedlemmer fra phoenix meldte sig frivilligt til at blive på øen
for at lede efter overlevende.
Båden begyndte sin 90 minutter lange rejse tilbage til fastlandet.
TREDIVE MINUTTER EFTER UDBRUDDET
Jeg blev ringet op af min kone,
og hun sagde: "Der kommer meget røg fra Whakaari,
er alt okay?"
Jeg sagde: "Det tror jeg. Jeg har ikke hørt noget,
men jeg tror, at Hayden
ville give besked."
Og jeg så ud på havet der, og…
Der var en stor røgsky.
Jeg kørte langs kysten,
og der bemærkede jeg en meget stor røgsky,
større end normalt og bestemt mørkere end normalt.
Jeg så på den og tænkte: "Der sker der noget."
Volcanic Air havde fået en besked om, at der havde været udbrud.
Jeg kunne se det på et af vulkankameraerne
på Whakatanes kyst.
GEONET VULKANKAMERA 9. DECEMBER, 2019
Det var ret tydeligt, at
det ikke var muligt at læne sig tilbage og ikke gøre noget.
Vi vidste, der var folk på øen.
Vi havde midlerne og evnerne til at hjælpe,
og det er det rette at gøre, så det var det, vi gjorde.
Som med alting,
når det kommer til beslutninger og ting, der sker,
så gør du enten noget eller ikke. Så jeg gør noget.
Jeg ringede til Tim og sagde: "Jeg flyver."
Og han sagde: "Ja, vi ses deroppe."
Jeg ringede til to meget erfarne folk, der arbejdede for mig.
Jeg sagde: "Få en maskine klar,
brændstof på, tag det udstyr, I tror, vi får brug for,
tage nogle ekstra masker og noget vand."
Og så lettede de. Få minutter senere lettede jeg.
FYRRE MINUTTER EFTER UDBRUDDET
Man kunne høre al snakken på radioen,
og der hørte jeg John Funnells stemme.
Jeg var faktisk
ude at flyve i Whakatane i mit fly
for at teste noget nyt udstyr.
Der hørte jeg Mark Law på radioen anmode om en fastvinge.
Vi havde brug for nogen, der kredsede over os og fungerede som relæstation
eller en måde at videregive kommunikation,
for der er begrænset mobildækning på White Island.
Der er ingen fast radio eller radiosystem der.
Jeg tilbød min hjælp.
Jeg havde rigeligt brændstof. Jeg havde mulighed for at komme derud.
Og jeg tænkte aldrig på ikke at gøre det.
Alle ofrene lå rundt omkring på båden,
forude, agterude.
Vi fandt vores egne roller, hjalp folk.
Jeg tror, alle os på båden hjalp en del.
Vi har udsatte hænder,
ben, ansigter, men brandsårene var langt værre end det.
Jeg husker det som et afgørende øjeblik, hvor jeg tænkte:
"Hvad kunne brænde dig igennem et stykke tøj
uden at brænde tøjet?"
Jeg indså, at dampen havde forårsaget langt værre skader, vi ikke kunne se.
Der var ikke plads til os inde.
Vi endte med at være på skibets bov
i saltvandssprøjt, kold luft og sol.
Det var en frygtelig tur tilbage.
Jeg blev ved med at se på horisonten og tænke:
"Hvorfor er vi ikke fremme endnu? Der må være gået flere timer."
Men man kunne høre, at båden var fyldt til kapacitet.
Så jeg tænkte: "Fortsæt, båd. Fortsæt, Phoenix."
Phoenix havde omkring 26 sårede eller
kritisk sårede personer ombord.
Der tænkte jeg:
"Shit, der er stadig en hel bådfuld folk, der skal redegøres for."
21 Mennesker var nær kraterets kant, tættest på udbrudsstedet.
Jeg er i nærheden af syresøen.
Jeg sad der og rokkede frem og tilbage i smerte.
Alt, hele min krop sitrede. Jeg kunne se mine arme
dækket i grå aske.
Jeg tænkte bare: "Jeg dør her. Jeg kommer til at dø, det er slut."
Jeg sad mellem omtrent seks mennesker.
Folk, der var døde eller døende.
Man kunne høre stemmerne langsomt forsvinde.
Skrigene blev mindre hyppige.
Gråden blev mere stille.
Jeg vidste, man har størst chance for at overleve
en hvilken som helst ulykke, hvis man får hjælp indenfor en time.
Efter at have siddet der i en halv time
indså jeg, der ikke kom nogen.
Og så var der noget, der slog klik.
"Bare rejs dig op og få skaffet hjælp."
At rejse mig op og gå fra mine forældre
var det sværeste, jeg nogensinde har gjort.
Men da jeg fandt styrken, var det mindre gang
og mere snublen. Jeg pressede mig selv til at blive ved med at gå.
Femten, tyve minutter inde i turen tilbage
begyndte folk at skrige,
at råbe: "Jeg har brug for vand!"
Vi gjorde, hvad vi kunne med Matt og Lauren.
Og dem oppe foran.
Det, der var i førstehjælpskassen,
var meget mindre brugbart end kassen.
Jeg tømte førstehjælpskassen og begyndte at fylde den med vand.
Vi begyndte at hælde koldt vand på deres hænder,
på det, vi kunne se, var udsat.
Alle skreg efter lindring.
Jeg mener, vi alle gjorde det, vi kunne.
Jeg fik at vide et par gange:
"Du må sætte dig ned,
du har sikkert inhaleret en masse aske."
Men det er meget svært at sætte sig ned i sådan en situation.
Så man fortsætter bare.
De pakkede mig ind i et tæppe for at holde mig varm,
og Geoff Hopkins holdt endda sin krop tæt til mig for at holde mig varm.
Hun sagde: "Jeg klarer det ikke."
"Jeg klarer det ikke."
"Jo, du gør. Dit liv er ikke slut.
Du har mange år foran dig."
Hun spurgte, om jeg ville holde hende i hånden,
og jeg kunne ikke holde den, for den var så slemt forbrændt.
Jeg er normalt ikke religiøs, men jeg husker, jeg bad til Gud,
bad ham afslutte mit liv,
så jeg ikke ville have flere smerter. Og så mistede jeg bevidstheden.
Det var svært for mig at trække vejret.
Mine ben føltes tunge.
Hvert skridt krævede en indsats for at fortsætte fremad.
Jeg husker, Hayden fortalte os til sikkerhedsbriefingen at prøve
at følge vandløbet tilbage til stranden.
Jeg kom rundt om et hjørne, hvor jeg måtte krydse vandløbet.
Det var meget varmt, det brændte, og jeg måtte hoppe over det.
Alt, jeg ville, var at sætte mig ned.
Men jeg vidste, at hvis jeg tog en pause, ville jeg ikke komme op igen.
Da jeg kom til øen, kunne man se,
der stadig kom aske, en stor mængde.
En søjle af aske og damp.
Så jeg tænkte: "Okay, jeg ser mig om."
Så jeg fløj ind i krateret.
Jeg husker, jeg så ned, og tænkte: "Hold da op, det ligner en person.
Det ligner flere.
Nej, det ligner en fyr, der sidder."
Og så tænkte jeg: "Vent lidt, der er mange flere."
Jeg prøvede at flyve med begge radioer og mobiltelefonen.
Jeg holdt mig i modvind i forhold til askeskyen, og på én side
og fløj bare frem og tilbage.
Jeg vidste, vi måtte få information ud til myndighederne
om, hvor slem situationen var, så de kunne planlægge
og stille flere resurser til rådighed om nødvendigt.
Jeg sagde til Mark: "Vi skal vide dødstallet
og antallet af sårede."
Jeg prøvede at lande et par steder, men der var for støvet,
så jeg fandt en af mine helikopterplatforme
og fokuserede på den
og fløj bare direkte til den, ind i en slags brun tåge.
Jeg lod maskinen køre. Tog min maske og sprang ud.
Jeg fandt nogle fodspor ved bækken.
Jeg var fokuseret på at planlægge min indflyvning til øen,
der var meget støvet.
Så vi måtte være engagerede i landingen.
Jeg glemte først min maske, og jeg kom ikke langt fra helikopteren,
før jeg indså, det var svært at trække vejret derude.
Det var rigtig svært. Man måtte have en maske på.
Jeg så en person og så en til.
Så en flok lidt længere oppe.
Ved bevidsthed, men knapt.
Nogle mennesker råbte højere end andre.
Jeg kunne danne et billede af, hvad der skete dernede.
Han blev ved med at finde flere og flere, der havde brug for hjælp,
og det blev meget hurtigt meget tydeligt for mig,
at vi stod med en stor katastrofe.
Jeg ringede til drengene, og
jeg gav dem en briefing. Jeg sagde: "Hør, der er mange mennesker her.
En del af dem er døde.
Mange er i live, og vi skal hen til dem alle."
Vi gav informationen videre til flyveledelsen.
Så de kunne dirigere de to redningshelikoptere til White Island.
Jeg sagde: "Vi har folk i ekstreme smerter her,
og vi har ikke noget redningsudstyr.
Vi har ingen helikoptere med bårer.
Vi har brug for jer her på øen."
De svarede med det samme.
"Vi kommer direkte."
Så jeg ringede til Mark og sagde: "Hjælpen er på vej.
Det bliver bedre snart."
På det tidspunkt begyndte vi at arbejde os igennem
alle personerne på jorden,
frigøre deres luftveje,
rense deres næser, lægge nogen i aflåst sideleje,
sætte gasmasker tilbage på folk
og duppe vand på, hvor vi kunne.
Vi fortsatte bare, til vi fik mere hjælp.
Asken faldt stadig på os.
Og en gang imellem hørte vi
store brag, når der skete noget i skyen.
Men vi fortsatte.
Whakatanes Kystvagtbåd mødte Phoenix omkring halvvejs
tilbage til Whakatane, trak op på siden.
Skipperen informerede om, de havde flere kritisk sårede ombord.
Så de valgte at sætte ambulanceholdet
ombord på Phoenix for at hjælpe med deres pleje på turen.
Ambulancereddere sprang ombord, og pludselig var vi afsted igen.
Min forventning var, at nu ville redderne tage over.
Men i virkeligheden, selvom de havde meget udstyr,
så var der ikke noget i det udstyr, der ville hjælpe.
Og redderen sagde bare: "Fortsæt med det, I gør.
Bliv ved med at trøste. Der er ikke andet, vi kan gøre."
Folk var begyndt at samles ved vandkanten der,
ved flodens munding.
Jeg kunne se mange ambulancer, politi.
Det føltes, som om alle,
der var i nødberedskabet, var der.
Da vi fik at vide, at der var både på vej,
der gik jeg ned for at rydde kajen til dem,
for jeg vidste, de ville komme til den første kaj og læsse af.
Vi var der for at etablere,
hvor vi kunne lave triageområde for de mennesker, der kom med bådene.
Jeg benægtede det lidt, kunne ikke tro det.
Jeg tænkte: "Måske burde jeg lige ringe til Hayden."
Jeg prøvede at ringe til ham, og jeg fik ikke noget svar.
Når man er i et lille samfund,
bliver ens netværk lidt bredere, og
min kone ringede til en ven af familien
og spurgte, om alt var okay,
og hun sagde: "Det er skidt."
Jeg hentede børnene og skyndte mig ind til byen.
Vi kørte ned til Whakatane,
direkte til White Island Rundture.
Vi så bare ambulancer og politi overalt.
De havde hele familien der, alle ventede på nyt.
Jeg kom til et klippefremspring,
og man kunne se ud til vandet, og jeg tænkte:
"Jeg klarede det." Og så, direkte foran mig,
var et af besætningsmedlemmerne fra Phoenix.
Han holdt radioen til munden
og sagde noget i retning af: "Det var det, på tide at pakke sammen."
Så snart jeg hørte det, råbte jeg med den energi, jeg havde tilbage.
Det var mere som et skrig.
Og han vendte sig om med store øjne,
hans chokerede ansigt. "Hold nu kæft."
Og med det samme sagde han: "Jeg har en overlevende."
"Kom så."
Og da jeg kastede mine arme omkring ham,
kan jeg huske, jeg sagde: "Min familie."
Det eneste, jeg ville, var at få ham til at lade mig tage ham med tilbage
til de andre.
Han sagde: "Det skal nok gå, vi får dig tilbage til skibet nu."
Så vi gik ombord på Te Puia og sejlede væk.
Jeg mistede tidsfornemmelsen, fordi jeg havde så travlt
med at prøve at kommunikere med flyveledelsen.
"Vi har akut brug for hjælp herude, vi bliver ved med at finde overlevende
og behøver mere hjælp."
De ringede tilbage omkring fem minutter senere,
og sagde: "Vi har fået besked fra kommunikationscentralen om,
at vi ikke skal tage til øen."
En beslutning blev truffet højere oppe om,
at der skulle etableres en no-fly-zone.
Og det var på grund af de farlige omgivelser omkring øen.
Ret giftige, ret syreholdige og ret farlige for redningsfolk.
Og der var stor risiko for endnu en eksplosion.
På dette tidspunkt er det for farligt for
politi og redningsfolk at tage til øen.
Øen er nu dækket i aske og vulkansk materiale.
Vi får råd fra eksperter med hensyn til sikkerheden ved et redningsforsøg.
Jeg ringede tilbage til Marks hold på jorden, og sagde:
"I må klare jer med det, I har.
I er alene."
Han sagde: "De kommer ikke."
Så jeg sagde: "Øh, nå? Okay."
Der gik vi over til plan B,
og det var, at vi gjorde det selv.
FIRS MINUTTER EFTER UDBRUDDET
Mark og hans hold stod overfor en frygtelig situation
med flere patienter med alvorlige brandsår.
Det er et sandt mareridt.
På det tidspunkt samlede vi alle,
og det blev en kombineret indsats for at identificere de overlevende
og begynde at få dem ombord på helikoptere.
"Lad os få alle, der er i live væk fra øen."
Da vi begyndte at flytte folk, indså vi, hvor alvorlige skaderne var.
Hele ben fyldt med vabler og at prøve at samle folk op,
hvor deres hud faldt af i vores hænder,
og udover vores tøj og den slags.
Men man kan ikke sidde der og spekulere over det.
Man må til sidst bare fortsætte og tale med folk.
Fortælle dem, hvad du gør.
"Okay, du skal ind i helikopteren.
Vi løfter dig herop.
Du vil være 20 minutter væk fra et hospital."
Når folk er helt nede og næsten væk,
så har ord enormt meget magt.
Og vi havde ikke tid til at fjerne sæderne.
Vi måtte løfte folk helt op.
Vi brugte sikkerhedsseler bare for at holde folk oppe.
Vi fik endelig fem mennesker ind i den første helikopter, og han fløj.
Så fyldte vi min, og jeg lettede.
Jeg havde en ombord,
og så fik vi en til ombord.
Vi kunne ikke få plads til flere bag i min helikopter.
Så jeg kom i luften med de to.
Jeg kan huske, jeg ønskede, at helikopteren fløj hurtigere,
og mine tanker på vejen tilbage var
hos dem bag i min helikopter.
Vi gav dem vand for at prøve at hjælpe.
Og, du ved…
Det var en frygtelig stor indsats for dem.
Der var ikke mere, de kunne have gjort.
Der var ikke flere overlevende tilbage.
De eneste, der var tilbage på øen, var de afdøde.
12 Sårede mennesker blev fragtet tilbage til fastlandet af tre helikoptere.
8 AFDØDE OFRE BLEV PÅ ØEN.
TO TIMER EFTER UDBRUDDET.
Da vi nærmede os land, sagde skipper Mike:
"Hold fast, for vi går igennem med fuld fart."
Den båd stoppede ikke, da den gik over deltaet.
Den holdt farten op ad floden,
hvilket vi aldrig havde set før.
Jeg kan huske, jeg tænkte: "Den båd kommer hurtigt af en grund."
Der var en stribe reddere, en stribe politi,
en stribe brandfolk,
og de stirrede bare
og prøvede at forstå det, de så.
SAMFUNDSPATRULJE
Nok nærmest i chok.
Der så vi ofrene for første gang.
Jeg havde aldrig set et menneskes krop
i et udbrud, så jeg var ikke sikker på…
…hvordan det så ud.
Jeg kan huske
en politibetjent, jeg så, med hænderne fulde af husholdningsfilm.
De prøvede at skaffe alt, de kunne
fra lokale butikker til at dække brandsårene.
Jeg hørte Geoff råbe til redderne:
"Få hende afsted først. Hun er i kritisk tilstand."
Matt gik bare af båden, hvilket imponerede mig.
Jeg gjorde det klart, at jeg ikke ville adskilles fra hende,
så de lod mig køre med hende i ambulancen til hospitalet.
Der hvor jeg var, de tre mennesker, jeg havde…
På et tidspunkt kollapsede en af dem
på mig.
Og…
Og jeg tror på det tidspunkt,
havde jeg mit eget lille øjeblik.
POLITI
Jeg kan huske, jeg rejste mig, tog en indånding,
vendte mig om og så på den anden side af floden
og vendte mig så om igen,
og havde fuldstændigt overblik over, hvad vi skulle gøre.
Der var brandfolk og reddere og politi.
Og på en eller anden måde, i den mængde,
fik jeg øje på min mor og min søster,
og jeg husker, jeg tænkte: "De må ikke se mig sådan her."
Så jeg rejste mig, og jeg kunne ikke strække mine lemmer.
Så jeg måtte gå lidt mærkeligt om på siden af båden
og gå direkte til ambulancen,
fordi jeg ikke ville have, de skulle se mig med så mange smerter.
De første tilskadekomne fra et vulkanudbrud
bliver kørt på båre fra White Island med tydelige brandskader.
Der er nogen, der ikke er redegjort for.
Tyve af dem, tror vi, er alvorligt sårede.
Jeg skyndte mig ind til byen.
Min mor og far var der.
En af skipperne sagde: "Hayden er ikke kommet væk.
Han er ikke kommet væk."
Men han var ikke helt sikker på, hvor han var.
Og vi sagde: "Hvorfor ikke?"
Han sagde, han ikke vidste, om han var med helikopteren eller ej.
Sømmet var i bund, den fløj så hurtigt, den kunne.
Nok omkring 120 knob.
Der kom nogle instrukser fra redningstjenesten om,
at vi skulle flyve patienterne til lufthavnen,
men jeg sagde: "Nej, det gør vi ikke.
Vi flyver til hospitalet."
Det var rent tidsspild.
Jeg følte, at redningstjenesten allerede havde svigtet os.
Så hospitalet kunne ikke svigte os, for vi ville bare ankomme der.
De skulle på det hospital,
og der var mange, der kunne tage sig af dem hurtigt.
Jeg tænkte: "Min mor vil undre sig over, hvad der skete
med os, da vi holdt op med at kommunikere med hende."
Jeg havde stadig min mobil med mig. Så jeg bad en af personerne i nærheden om
at ringe til min mor. Jeg kunne ikke åbne den med fingeraftryk,
for jeg havde ikke nogen.
Hej, mor, det er mig. Jeg ville bare sige,
det er ikke for sjov,
vulkanen gik i udbrud, mens vi var på øen,
så vi er på et hospital i New Zealand.
Jeg ved ikke, hvor længe jeg er her,
men jeg vil forsøge at holde dig opdateret.
På det tidspunkt blev vi adskilt.
Jeg forstod ikke, hvor ilde jeg var tilredt.
Jeg forventede slet ikke, jeg skulle være i koma
i New Zealand i en måned til.
De skar min vielsesring af, og jeg kan huske, jeg tiggede dem om
ikke at gøre det, for jeg var lige blevet gift.
Jeg var knust, og jeg ville ikke se på, da de skar den af.
Man går fra en situation, hvor det haster
til en situation, hvor det ikke haster.
Det er ikke før det øjeblik,
hvor pludselig, efter vi overlader det
til en professionel,
at vi begynder at bearbejde det, der lige var sket.
Jeg ringede til min kone.
Så snart hun svarede, kunne jeg ikke tale.
Tårerne begyndte at komme ud af ingenting.
Alle var meget
følelsesmæssigt og fysisk ødelagt på det tidspunkt.
Jolene, min kæreste, kom for at hente mig, og jeg kunne
kramme hende, og
der tror jeg, det ramte mig følelsesmæssigt for første gang.
Vi hørte fra politiet, at der stadig var otte på øen,
på Whakaari, der var døde.
Tipene var en af dem.
Jeg faldt om på gulvet.
Jeg kunne ikke tro det, jeg hørte.
Parekura kalder vi det. Tragedie.
Da vi hørte, at den sidste helikopter landede,
ringede jeg til Mark Law for at få en opdatering om, hvad der skete.
Jeg følte, at som venner
må vi bare give dem besked
hurtigst muligt.
"Jeg var der sammen med Hayden, og han gik helt sikkert bort."
Han havde set Hayden, og…
Han havde set ham på øen og sagde, han ikke havde overlevet.
Mark talte om at se fodspor i asken.
Og de tror, at det var Hayden og Tipene, der havde flyttet sig rundt
og hjulpet de sidste
med at finde ro i deres sidste stund.
Jeg ved, at Tipene og Hayden satte alle før dem selv.
Men han ville ikke komme hjem.
Det står klart, at der var to grupper på øen,
dem, der kunne blive evakueret
og dem, der var tæt på udbruddet.
Til dem, der har mistet eller savner familie og venner.
Vi deler jeres uhåndgribelige sorg i dette øjeblik.
Jeres kære stod sammen med newzealændere,
som var værter for jer her, og vi sørger med jer og med dem.
Det officielle dødstal for vulkanudbruddet
i New Zealand er nu på otte.
Ni af dem er bekræftet døde,
den seneste, teenagebrødre…
Dødstallet fra mandagens katastrofe er nu steget til mindst 15.
Han var en dedikeret offentligt ansat…
Blandt de 21 ofre var hendes mand, Gavin,
og 15 år gamle datter, Zoe.
Jeg vidste ikke, hvad der var sket i tre uger.
Ingen havde fortalt mig det.
Men en af mine venner besøgte mig på brandsårsafdelingen.
Jeg sagde: "Hvordan går det med Hayden? Hvorfor har jeg ikke set ham?"
Og hun så på min familie, og de begyndte alle at græde.
Det var sådan, jeg fandt ud af det.
Jeg vågnede den 17. december.
Min bedstefar var den, der gav mig de frygtelige nyheder.
Min far blev fløjet direkte til hospitalet af Mark Law, hvor
han desværre døde af sine skader.
Min mor døde på øen,
og hun blev
bjerget af den newzealandske hær få dage senere.
De ved ikke, hvor min søster var, eller hvad der skete med hendes lig.
Da forfaderen Titahi døde,
siges det i vores folklore, at hans ånd
forvandlede sig til en af havets vogtere.
De døde, de bliver ligesom forfaderen Titahi.
Whakaari har givet sin godkendelse, sit samtykke
til at have dem der som vogtere, kaitiaki, for evigt.
De tager deres plads i tiden, hvor de aldrig vil blive glemt.
ATTEN MÅNEDER EFTER UDBRUDDET
Nogle dage er gode, andre er ikke,
hvis jeg skal være helt ærlig overfor dig.
Jeg ved, folk ser på mig. Jeg ved, de ser på mine hænder.
Jeg kan ikke lide det.
Det føles altid, som om jeg må forklare på forhånd,
hvor disse kommer fra.
Der er dage, hvor det er lettere end andre.
Okay. Så rosenkål på én side,
æbler og søde kartofler på den anden.
Min mand og jeg træner til at løbe en halvmaraton, så
nogle dage, når jeg koncentrerer mig om løb,
er det godt, og jeg kan se min fremtid,
jeg kan se glade dage, og jeg kan se forbi vulkanen.
Men nogle dage er virkelig svære.
Ja.
Min ringfinger fungerer ikke så godt,
og det skaber problemer med min dominante hånd.
Lige nu får vi stadig en operation om måneden.
Tidslinjen for rekonvalescens er så lang.
Udbruddet varede i to minutter, men konsekvenserne varer i flere år.
Jeg forstår, at ingen kan styre naturen,
men man må give mig chancen for at træffe en velovervejet beslutning.
Havde jeg vidst det, jeg ved nu,
er der nul chance for, vi havde sat fod på den ø. Nul.
Jeg blev brændt fra støvlekanten
til mine shorts, og bagsiden af mine ben
og bagsiden af knæene blev skånet, fordi jeg sad på hug,
det beskyttede bagsiden af knæene, og det var godt.
Jeg vidste, hvad der kunne ske derude.
Men man tror ikke, det sker for en selv.
Det har ikke ændret min holdning til, hvordan jeg interagerer med naturen.
Jeg vil ikke leve i et beskyttet rum,
for hvad er det for et liv?
Jeg ved vel, jeg kan komme igennem alt nu,
så det er noget værd.
Måske ikke for andre, men det er noget værd for mig.
Igennem hele mit hospitalsophold
havde jeg en streng regel om at tage billeder hver anden dag,
så jeg kan se tilbage på dem, og se, hvor langt jeg er kommet.
Jeg har fået 17 operationer.
Jeg fik at vide, jeg skulle tilbringe et år på hospitalet.
Men jeg er stolt af at sige, at hele mit ophold varede
lige under to måneder.
Jeg er et stædigt røvhul.
Jeg nægter at give op. Jeg bliver bare ved med at prøve.
Og jeg nægter at give tabt, uanset hvor svært det er.
Jeg elsker stadig risiko.
Men kalkuleret risiko er det ord, der må bruges her.
De skulle ikke have været der.
Burde aldrig tage derud.
Jeg kan se Whakaari fra mit hjem.
Jeg kan se den fra alle rum i huset.
Jo mindre jeg ser den, jo bedre, for at være ærlig.
Så man lukker gardinerne, lader den være.
Siger en lille bøn.
Så gør man det samme næste dag, og…
Ja.
Jeg tror, på nogle måder
forstod vi øen,
den har et ukendt udfald.
Moder Natur gør, som hun vil.
Men der er også menneskets natur.
Når man står overfor modgang,
er det menneskets natur at hjælpe.
Almindelige mennesker, der er villige til at ofre deres liv for at hjælpe andre.
Det er det, der gør de gode mennesker i verden til dem, de er.
Der er kommet meget godt ud af en så frygtelig begivenhed.
Samfundets støtte har været overvældende.
Jeg har venskaber, jeg ikke vil bytte for noget andet.
Man må finde noget positivt,
ellers vil den sky følge dig for evigt.
Mit træningscenter og mine arbejdskollegaer,
mine venner, min familie
er dem, der presser mig til at fortsætte.
De har givet mig drive til at blive ved med at arbejde hårdt.
Især min bedstefar, min klippe.
Han har været med mig fra begyndelsen.
Og jeg ville aldrig være kommet så langt uden hans kærlighed og støtte.
Jeg har et perfekt ubrændt mærke på mit håndled.
Det er det præcis omrids af, hvor hendes hånd var.
Den var sådan her.
Det er derfor, denne hånd er så meget bedre end denne hånd.
Jeg kan ikke knytte denne hånd,
og jeg kan knytte denne hånd helt.
Jeg vil altid være ved hans side, altid.
Jeg elsker ham bare så meget, og det her har gjort os tættere.
Jeg prøver at tage derud hver anden måned og sige hej.
Haydens yndlingsdrink var Steinlagerøl,
en god newzealandsk øl.
Vi tager et dusin med, vi sidder der sammen med dem, der er med,
vi drikker et par øl, og vi hælder altid en i havet.
Jeg hader at spilde en, men vi hælder altid en i
og giver ham en øl.
Så man leder efter små øjeblikke, og man leder efter tegn
for at prøve at finde sin vej frem.
Overfor Moder Natur og alt, hun kan kaste efter os,
må vi huske, at som mennesker har vi altid hinanden.
Whakaari / White Island udbruddet kostede til sidst 22 mennesker livet.
Ingen part eller individ har taget ansvaret
for skaderne og tabet af liv.
Øen er fortsat lukket for alle besøgende.
Baseret på Outside Magazines artikel
"The True Story of the White Island Eruption" skrevet af Alex Perry
Tekster af: Satine von Gersdorff