TENTO FILM OBSAHUJE ZÁZNAMY TÝKAJÍCÍ SE SKUTEČNÉ TRAUMATICKÉ UDÁLOSTI
NEVHODNÉ PRO SLABŠÍ POVAHY
Byl to krásný den.
Ze sopky bylo cítit horko.
Bylo cítit, že země je teplá.
Jsou tu takové ty krásné žluté barvy.
Taky tmavě oranžové.
Všude samé barvy.
Ze země stoupá pára.
Byl to naprosto dechberoucí pohled.
Vypadalo to jako na Marsu nebo tak něco.
Bylo tam mnohem víc páry, než jsem čekala.
Věděli jste, že je tam něco
krásného a strašného, a chtěli jste to vidět.
Ale průvodci řekli jen: „Nepřibližujte se k okraji kráteru.“
Začínala jsem být opravdu nervózní,
mluvila jsem s naším průvodcem
a ptám se: „Co budeme dělat, když dojde k erupci?“
„Protože začínám být trochu nervózní.“
Miluji svou ženu nade vše,
ale to, že je nervózní, není neobvyklá situace.
Takže jsem to smetl ze stolu.
Dokonce jsem řekl: „Nevybuchne to.“
SOPKA: ZÁCHRANA Z WHAKAARI
SEVERNÍ OSTROV, NOVÝ ZÉLAND
Kde by Novozélanďan
mohl mít lepší dětství?
Jsou tu kopce, lov i rybaření.
A plavání v oceánu.
Víte, je to… nic lepšího není.
Whakatāne je nádherná komunita, je tu spousta dobrodružství.
Geograficky se nacházíme na východním pobřeží Severního ostrova.
Je tu Auckland.
A dál po pobřeží je tu pak Whakatāne.
Lidi to vyslovují jako „Vokatejn“ nebo „Fekatane“,
„Vokatane“ a kdovíjak.
AHOJ, WHAKATĀNE
Je to malá komunita, v jejímž srdci je spousta lásky.
Ve Whakatāne žije 38 000 lidí.
Máme 51 % nemaorských obyvatel, víte?
A 48 % Maorů.
A naše komunity se navzájem podporují.
A společně máme krásnou oblast,
jejíž součástí je i živá aktivní, dýchající sopka
Whakaari, anglicky „White Island“.
White Island je asi 48 kilometrů od pobřeží Whakatāne.
Když jedete po pobřeží,
podíváte se na obzor
a vidíte velké chuchvalce
bílého kouře, vycházející z kráteru.
Naprosto úžasné. Je to prostě syrová krása přírody.
V našem folklóru pocházíme z hor.
Jsme vlastně potomky Whakaari.
A jsme ochránci samotného ostrova.
Je to úžasná energie a síla sama o sobě.
Ale je také velmi výjimečná z hlediska cestovního ruchu.
VSTUP NA WHITE ISLAND LETIŠTĚ WHAKATĀNE
Lidi milují White Island.
A tolik lidí je zde spojeno s White Island Tours.
Naše restaurace,
naše motely,
všechno, naše obchody, naše butiky…
CHCI PROZKOUMAT, CHCI ZAŽÍT, CHCI OBJEVIT
To vše závisí na lidech, které do města přivedla Adventure Tourism.
CHARLESTON, JIŽNÍ KAROLÍNA
Naše svatba byla
tím nejkouzelnějším dnem vůbec.
Myslím, že jsem se tolik neusmívala za celý svůj život.
Jsem hledač dobrodružství.
Ona dobrodružství absolutně nevyhledává.
Já jsem spíš holka, co ráda relaxuje
na pláži nebo tak něco.
Pro naše líbánky jsme se začali poohlížet po plavbách.
Našli jsme jednu na Nový Zéland. A koukali jsme na to:
„To je super! Nový Zéland má úžasnou krajinu
a další atrakce. To vypadá dokonale.“
Já a moje sestra
máme rádi všechno, co nám rozvíří adrenalin
a vystaví nás nějakému příjemnému riziku.
Jo!
Takže jsme skákali z Auckland Tower.
Jo!
Byli jsme na raftu v jeskyních.
Táta s mámou byli na pár plavbách
a moc si je užili a vnukli nám nápad,
mně a sestře, jet na plavbu na Nový Zéland.
A na té plavbě nám byly nabídnuty i výlety na pevninu.
Jeden den jsem vybrala výlet já
a Matt vybral výlet zase jiný den.
A 9. prosince byl s výběrem výletu na řadě Matt.
Já mám rád všechno, co se týká vědy. A znělo to fakt zajímavě.
Třeba skutečná sopka, ke které se dá dojít a podívat se do ní.
SOPKA NA WHITE ISLANDU PLAVBA A OBJEVOVÁNÍ S PRŮVODCI
White Island bylo něco jiného,
něco, co normálně dělat nemůžete.
Jde o jednu z nejaktivnějších sopek na světě.
PŘIBLIŽTE SE K DRAMATU
Podle popisu to byla pěkná nenáročná túra.
Nepotřebujete žádné horolezecké vybavení, abyste se tam dostali.
Stačilo dojít ke kráteru, podívat se dovnitř a vidět úžasnou sopku.
ÚŽASNÉ JEZERO S VÝPARY KYSELINY
Popsali to jako vzrušující, ne jako nebezpečné.
A já si říkám: „Jo, to vypadá dobře.“
Víte, podívali jsme se na popis a řekli si… „Oukej.“
Žijeme v Hamiltonu na Novém Zélandu.
Já jsem pastorem v kostele na plný úvazek.
Moje dcera studovala ve škole geologii a sopečnou činnost
a já jsem jí řekl: „Měli bychom jet, dokud máme tu možnost.“
A pak mě k mým 50. narozeninám
překvapila letenkami na Whakaari.
9. PROSINCE 2019
V pondělí ráno je klid.
V okolí není velký provoz.
Přijeli jsme do cestovní kanceláře,
přečetli pár bezpečnostních dokumentů a pak nás požádali o sepsání
kontaktních informací a údajů nejbližších příbuzných.
Vím, že je tam riziko, a jsem tam s dcerou,
nechtěl bych ji vystavovat nebezpečí.
V žádném okamžiku jsem se ale nebál, co to vlastně děláme.
Dobré ráno!
Ten den ostrov objíždělo pár lodí
a my jeli na lodi Phoenix.
Vyjeli jsme z přístaviště,
pět nebo deset minut jsme se nesli po řece.
Z řeky pak vyjedete a zamíříte na otevřený oceán.
A odtud dál na White Island.
Z hlavní výletní lodi jsme odjeli kolem deváté hodiny ranní.
Jeli jsme asi hodinu autobusem na Whakatāne,
do přístavu, odkud jsme vyráželi asi s 40 dalšími turisty.
Všichni jsme nastoupili na loď Te Puia.
Průvodce říkal, že je to nová loď.
Myslím, že ji ten rok pořídili.
Na Te Puia byli čtyři průvodci.
Byli to místní obyvatelé Whakatāne
a s nadšením nám vyprávěli o historii White Islandu.
Ráno 9. prosince
jsme průvodci byli Hayden, Tipene, Jake a já.
Připravili jsme loď a pak jsme prostě vyrazili jako vždycky.
Vezmeme vás na komentovanou prohlídku vnitřní části kráteru.
A ta zabere přibližně hodinu až hodinu a půl.
Můj mladší bratr Hayden miloval přírodu
a měl vášeň pro léto.
V roce 2009 začal pracovat jako průvodce a provázel v oblasti Whakaari.
Hayden si vedl podrobný deník o každém výletu na ostrov.
Uskutečnil 1 111 výletů.
To je úžasné.
Nevěděl jsem, že to byl Haydenův 1111. výlet na Ostrov. Ne.
Hayden je asi jedním z nejdéle pracujících průvodců.
Pomáhal mě zaučovat a pak,
po práci jsme chodili do místního rybářského klubu
nebo jsme podnikali výlety k vodopádům Tarawera.
Vždycky byl pro dobrodružství.
Vypěstoval si obrovskou vášeň pro celé prostředí.
Nejen pro Whakaari a nejen pro sopku.
Foukaly poryvy, vlnobití bylo poměrně velké.
Mnoho nebohých cestujících
bylo přesunuto do zadní části Te Puia
kvůli mořské nemoci.
Seděl jsem s rodinou a trochu…
ne že bychom se jim vysmívali,
ale užívali jsme si to, že jsme na vodě.
A užívali jsme si tu hrbolatou jízdu.
Netušili jsme, jak rozbouřené moře bude.
Na lodi jsme byli asi 90 minut.
A řekl bych, že minimálně sedm nebo osm lidí zvracelo,
protože se celá loď nakláněla nahoru a pak zase dolů
a člověk viděl oceán, pak oblohu, pak oceán a pak oblohu.
Byla jsem tak blízko pozvracení.
Doslova jsem se takhle držela za břicho.
Je to hodina a půl tam a hodina a půl zpátky.
Někdy člověk vyjede a může to být drsné.
Může to být hrozné. A když nejste zvyklí být hodinu na lodi,
tak vás rychle opustí nálada.
Proto tu byla i jiná možnost.
Mohli jste si vzít vrtulník, a to byl jen 20minutový let.
Ráno jsem se probudil
trochu vystresován a v nervech.
Byl to můj první den, kdy jsem směl letět s pasažéry sám.
Původně jsem si jel na Nový Zéland pro licenci.
Hledal jsem místo, kde bych se naučil létat.
Za jasného dne,
když startujete z pevniny, můžete vidět White Island.
Můžete tam doletět po přímce.
A podmínky toho dne byly prostě… byly to perfektní podmínky.
Když se Phoenix přiblížil k ostrovu,
posádka nás začala připravovat na výstup.
A moje dcera řekla: „Pojďme, tati, chci být na ostrově první.“
Prohlídka začala a…
šli jsme pomalu.
Dva průvodci, jeden z nich šel první
a druhý poslední, a my ve skupině jsme zůstávali mezi nimi.
Je to trochu jako scéna z Jurského parku,
když se blížíte.
První přistání na White Islandu pro mě bylo jako přistát na Měsíci,
protože je to úplně surreálné prostředí.
Po přistání jsem jim dal bezpečnostní instruktáž.
A začal jsem kráčet ke kráteru.
BRIAN KRÁTEROVÉ JEZERO
Většina sopky je pod vodou,
takže vidíte jen její vrchol.
White Island je stratovulkán.
Když vybuchne, nebývají tam proudy lávy jako na havajských sopkách.
Má tendenci ukládat vrstvy hornin
a popela, a tím způsobem se tak sama buduje.
Když loď Te Puia dorazila k ostrovu,
museli jsme do člunů, zvaných Zodiac.
Jsou to jen… nafukovací gumové čluny.
Na ostrov se jede opravdu rychle.
Jo, asi minutu nebo dvě.
A přijeli k takovému vratkému cementovému molu,
na kterém byl zrezivělý kovový žebřík.
Byly slyšet zvuky vln, které se rozbíjely o pláž.
Omývaly břeh, což dodávalo mořskému vánku vůni soli.
A pak jste cítili
takový skoro… silný zápach síry.
Vypadalo to dost pustě. Žádné známky života.
Když jsme sešli z toho mola a poprvé se pořádně rozhlédli,
měl jsem představu, jak má vypadat sopka,
a takhle to nebylo.
Žádná láva. Jen spousta a spousta páry.
Bylo to moc krásné,
ale měla jsem pocit, že jsme uprostřed ničeho.
Odtud jsme vytvořili samostatné skupiny.
Mými průvodci po ostrově byli Hayden a Tipene.
Tipene se měl, myslím, zaučovat. Hayden mu ukazoval, jak na to.
Tipene byl velmi zvídavý.
Pořád se na něco vyptával.
Byl hrdý na to, že je Maor.
Byl nadšený, že má tuhle práci.
Bavilo ho to, chodit na loď, stýkat se s lidmi.
Rád jim vyprávěl nejrůznější příběhy,
maorské mýty a legendy.
Ten den neměl pracovat.
Chtěli jsme na nákupy.
Ale zavolali ho do práce, aby za někoho zaskočil, a on šel.
Tihle průvodci, piloti a kapitáni
znají ostrov velmi dobře. Do posledního kamene.
Znají Whakaari více než kdokoli jiný.
Tak jo! Vítejte na White Islandu.
Dnes vám budu dělat průvodce na naší malé prohlídce ostrova.
Dali nám ochrannou přilbu s páskem pod bradu
a pak nám dali respirátor.
Takže půjdeme tady z boku
až k tomu hlavnímu kráteru.
Zastavíme se na zajímavých místech.
Řeknu vám nějaké informace o ostrově.
Takže jo, pokud jsou všichni v pořádku,
začneme s prohlídkou a vyrazíme.
První skupina vyrazila poměrně rychle poté,
co absolvovala bezpečnostní instruktáž.
My jsme se ještě ve skupině sbírali.
Tohle je k čemu?
Budete je cucat
a pomůžou vám s tvorbou slin.
Takže případné podráždění, které vám způsobí ta pára,
to pomůže zklidnit. Takže nebudete tolik kašlat.
Trasa po ostrově je smyčka, která začíná na pláži.
MOLO, PHOENIX, TE PUIA
Když dorazíte ke kráteru,
otočíte se a vydáte se na cestu kolem ostrova.
KRÁTEROVÉ JEZERO
A pak zpět k ústí u vstupu.
VRTULNÍK
Na ostrově máte dost plynů, které se snaží unikat.
Musí si propracovat cestu skrz hutnější
bahnitou látku.
Takže se ozývají takové ty bublavé zvuky.
Síra se dostává nahoru s párou.
Krystalizuje, padá zpátky na sebe
a pak vytvoří strukturu podobnou komínu na domě.
Říkáme tomu oblast sirných komínů.
Krajina je tvořena kamením, popelem a bahnem.
Ale mezi tou šedí
jsou rozeseté nánosy síry
s nejkrásnějšími zářivě žlutými
a bílými krystaly, které se třpytí na slunci.
Vlastně máte pocit rozlehlosti
a síly toho, do čeho zasahujete.
Ten záblesk Matky Přírody
v její nejkrásnější, ale i nejsmrtonosnější podobě.
Náš průvodce říkal, že jezero je normálně krásně modrozelené.
A ten den bylo bílé, protože přes noc
zřejmě došlo k nějaké aktivitě,
která způsobila, že se na jezero vrátil popel.
Myslím, že se to stává docela často,
a průvodci s tím byli v pohodě, takže mi to taky nevadilo.
Vydali jsme se nahoru ke kráteru.
Každých pár metrů jsme se zastavili, abychom si udělali pár fotek,
a já jsem mluvila s naším průvodcem a zeptala jsem se ho:
„Takže kdy naposledy to vybuchlo?“
„Protože… Začínám být trochu nervózní.“
Říkal, že výbuch byl v roce 2013, další v roce 2016.
A já říkám: „No, je konec roku 2019 a jsem fakt nervózní.“
Hayden se zmínil, že na ostrově je riziko druhého stupně.
Tehdy nepřiblížil, co to znamená.
Ale řekl, že je to vyšší riziko aktivity, což mě znepokojilo.
Stupeň jedna, stupeň dva, to moc neznamenalo.
Stupeň jedna, to se nic moc neděje. Stupeň dva je zvýšená aktivita
a stupeň tři je erupce, takže víte…
Mezi stupněm jedna a tři byl obrovský rozsah.
Vrátili jsme se dolů, kde jsme skončili.
Vrátili jsme se na Phoenix a chystali se k odjezdu.
Začali jsme si povídat s jedním z průvodců
o tom, že
všechna sopečná činnost na White Islandu byla buď přes noc nebo v době,
kdy tam nikdo nebyl.
SOPEČNÁ KAMERA GEONET 7. SRPNA 2012
Takže to vypadalo, jako by byla k lidem laskavá, aby ji mohli navštívit.
Jakože: „Vybuchnu, až tu nebudete.“
Když jsme opouštěli ostrov a vraceli se zpět, podívám se ke kráteru
a vidím lidi z té druhé lodi.
PO ODJEZDU LODI PHOENIX NA OSTROVĚ ZŮSTALO 47 LIDÍ
Vždycky bylo super přijít ke kráteru
a slyšet, jak lidi lapají po dechu a říkají:
„Páni,“ a „Panebože, to je úžasný.“
A všichni začnou fotit.
Chodili se na to koukat geologové.
A pak máte druhý extrém, což jsou lidi typu:
„Chci jen fotku kráteru na Instagram.“
Došli jsme na vrchol,
asi tak kolem druhé odpoledne.
Díváte se dolů do té zející, nekonečné jámy plné páry.
Je to děsivý pohled.
Dali nám ještě jednu možnost
vyfotit se před kráterem.
Všiml jsem si, že z ostrova právě odplouvá jiná loď, Phoenix.
Nahoře jsme se pár minut zdrželi
a pak vyrazili zpátky dolů.
Říkám si: „Fajn, jdeme dolů.“
„Prohlídka končí.“ Tak je mi trochu líp.
Protože šlo o vyhlídkovou plavbu,
měli jsme dost napjatý rozvrh.
Takže jsme šli docela rychle. Jsme na cestě zpátky k molu.
Druhá prohlídka jde asi deset minut za námi,
a tak opouštíme kráter a Hayden se blíží ke kráteru.
Od kráteru se okruhem vracíme zpátky,
pak je to ještě asi 500 metrů na pláž.
Ten den jsem měl čtyři pasažéry, dva páry.
A přísahal bych, že jsme minuli skupinu,
která šla směrem ke kráteru.
Poznal jsem Haydena a pozdravil jsem ho,
zatímco on se svou skupinou výletníků mířil ke kráteru.
Vydali jsme ke kyselinovému jezeru.
Viděli jsme bublání mezi oblaky páry,
které nám stoupaly do tváří.
Hayden řekl, že tam můžeme zůstat jenom tak dvě až tři minuty,
což je dost času na to se podívat a pořídit pár fotografií.
Protože chemikálie, které se tam nahoře uvolňují,
jsou hodně škodlivé.
Všichni spěchali, aby měli možnost se vyfotit.
Bylo načase jít dál, v řadě.
Moje sestra šla s Haydenem hned vepředu.
Já jsem byl s rodiči uprostřed skupiny.
Asi v polovině cesty k molu se objevily dva proudy vody,
které přicházely z různých částí ostrova.
Takže nás průvodci zastavili
a my si namočili prsty a ochutnali.
Mohli jste ochutnat ty různé minerální látky.
Zrovna jsem ochutnal vodu a stál jsem zády ke kráteru
a slyšel jsem jednoho z turistů říct: „Hej, koukejte na to.“
A vy se otočíte a vidíte, jak ze sopky vychází malý černý obláček.
Nevypadalo to nijak hrozivě. Vlastně jsem si ho i vyfotil.
14:11
Bylo to jako kouř z komína, který stoupá vzhůru. Bez zvuku.
Otočili jsme se a viděli něco, co vypadalo jak černý ohňostroj
nebo jak Mozkomor z Harryho Pottera s dlouhým černým ocasem.
Tak jsme všichni vytáhli telefony a začali fotit.
Krátce nato se ozvala další, větší rána.
Po ní do vzduchu vylétla mohutná, ještě větší skupina kamenů
a pak to pomalu začalo nabývat na intenzitě a velikosti.
Okamžitě jsem věděla,
že tohle je špatná zpráva. Musíme utéct.
Otočila jsem se a viděla ten oblak kouře.
Byl už vyšší než White Island.
Okamžitě jsem věděla, co se děje.
Můj mozek prostě… jel na maximální obrátky,
jak se snažil vymyslet, co udělat.
Za sebou
slyším, jak Kelsey křičí: „Utíkejte!“ A pak to začalo.
- Běžte! - Běžte!
Annie!
ZÁZNAM Z TELEFONU PŘEŽIVŠÍCH
V tu chvíli jsem bez sebe. Zažívám svou nejhorší noční můru.
Vepředu slyšíme Haydena, jak křičí, ať utíkáme.
V tu chvíli začíná panika
a všichni začneme utíkat o život.
Rodiče jsem měl v patách.
Bylo cítit, jak se za námi zvedá stín výbuchu.
Podařilo se nám doběhnout a schovat se
za velký skalní výběžek těsně předtím, než nás oblak popela zastihnul.
Byla to jen černá prázdnota.
Bylo slyšet jen dunění a řev.
V tu chvíli se nedalo nic dělat.
Jeli jsme k dalšímu zálivu, který byl hned za útesem,
a v tu chvíli to vybuchlo.
Panebože. Ne.
Dívám se, jak to stoupá, a je to nádhera.
Bílá je čistě bílá, černá je tmavá.
Je to prostě… Je to úžasný okamžik.
Během pár vteřin se to, co bylo krásné, změnilo v děsivě zlověstné.
Oblak popela se začal valit dolů přes útes.
Posádka si uvědomuje, co se stalo.
Loď začala výrazně zrychlovat.
Jsme pořád venku. Posádka svolává všechny do kajuty.
Všichni okamžitě dovnitř!
- Rychle dovnitř! - Jděte!
Ježíši!
MOLO, BRIAN
Šli jsme směrem k pobřeží a jeden z mých pasažérů se zeptal:
„Měli bychom utíkat?“ A já se podívám přes rameno
a vidím tu obrovskou erupci.
Dívám se přes levé rameno a vidím
jak se k nám jakoby obloukem řítí takové projektily.
Zdálo se mi, že to stoupá tisíce metrů,
že to nekončí.
Podíval jsem se na vrtulník,
který ode mě mohl být vzdálený asi 300 až 400 metrů.
Takže… to vůbec nepřipadalo v úvahu.
Druhá možnost byla jít k vodě.
Tak jsem jim řekl, aby běželi k vodě.
Jakmile jsem se dostal k molu, prostě jsem skočil.
Vzpomínám na náraz vody a jak držím dech, jak dlouho to jen šlo.
Zatmělo se mi před očima.
AUDIO NAHRÁVKA PŘEŽIVŠÍHO
Vzpomínám si, jak do mě narážely kameny a tloukly mě do helmy.
Byla to ta největší tma, jakou jsem kdy v životě viděl.
Temnější než jakákoli noc, kterou jsem kdy zažil, prostě černočerná tma.
Pokud čtete nějakou literaturu o pyroklastických proudech,
lidé se z toho nedostávají.
Věděla jsem, jaké jsou šance dostat se z toho ven,
takže ano, museli jsme se prostě schovat a držet si palce.
Držela jsem si brýle a plynovou masku u obličeje a nepolevila jsem.
Slyšel jsem, jak ostatní křičí.
Je to prostě strašné.
Živě si vzpomínám, že jsem měl pocit, jako by mi někdo popálil záda.
Ruce a nohy jsem měl popálené tak strašně a tak rychle, že jsem je ani necítil.
Slyšela jsem, jak Matt říká: „Promiň, Lauren.“
A to mi zlomilo srdce.
Držela jsem se jeho ruky, protože jsem si byla jistá:
„Dneska umřeme a já jen chci, aby naše těla našli dohromady.“
Ten zápach byl ohromující.
Už jen samotné horko bylo nesnesitelné.
Přehřátá pára, která mě prostě… spalovala zaživa.
Dělal jsem, co jsem mohl, abych vůbec nedýchal.
Držet pusu zavřenou, mít zavřené oči.
Snažil jsem se schoulit, aby největší síla dopadla na záda.
Pod vodou není žádný hluk.
A vy jen čekáte, až se objeví nějaké světlo.
Máte pocit, že prostě nevíte, kdy to skončí,
protože tam není žádné světlo. Nic.
V jednu chvíli trochu světla bylo. Koukal jsem do něj.
Říkám si: „Díky Bohu.“
Začal jsem k němu plavat, ale zase zmizelo.
Řikám Mattovi, že ho miluju. Křičím to každé dvě vteřiny.
„Miluju tě.“
A slyším jenom, jak křičí bolestí.
Nikdy jsem ho takhle křičet neslyšela.
Ta bolest byla prostě nesnesitelná. Popáleniny mi prošly celým oblečením.
Celá erupce trvala dvě až tři minuty.
Byly to zdaleka nejděsivější dvě minuty mého života.
Říkal jsem si: „To je konec.“
„Tohle je můj poslední den na této planetě. Umřeme na líbánkách.“
Vzpomínám si, jak jsem se díval z okna
a ostrov už vůbec neviděl. Je pryč.
Čas jako by pro mě plynul pomaleji.
A vždycky jsem si říkal: „Podívejte, kdyby se mi někdy něco stalo,
mám pocit, že jsem prožil na svůj věk dobrý plnohodnotný život,
a jsem spokojený, kam jsem se dostal.“
Ale v té době jsem si uvědomil: „Ne, ještě nejsem připravený to opustit.“
„Myslím, že budu pokračovat…
ve snaze tohle přežít.“
Popel se začal usazovat na vodní hladině,
začalo se znovu objevovat světlo a v tu chvíli jsem se vynořil.
Podíval jsem se za sebe směrem k ostrovu.
Byl vidět ten… ve vzduchu byl stále popel,
který padal na ostrov.
Ze všeho nejdřív jsem zakřičel Laurenino jméno.
Byl jsem na tom tak špatně, že jsem se bál, že zemřela.
Takže si vzpomínám jen na ten hrozný strach.
To je dobrý.
Takže nakonec…
když jsem viděl, jak se hýbe… Myslím, že řekla: „Jsem tady.“
To byla největší úleva, jakou jsem v životě pocítil. Když odpověděla.
To byla moje nejhorší noční můra, že já přežiju a ona ne.
To by bylo horší než… cokoli jiného.
Nedokázal bych žít sám se sebou.
Jakmile erupce ustala,
nejspíš z šoku jsem se zvedl a ušel pár metrů.
Byli jsme kousek od kyselinového jezera.
Ozýval se křik, řev a pláč.
Viděl jsem, jak se někteří lidé válejí po zemi… a zápasí
v silných bolestech, což byl hrozný pohled.
Postupně se to zmírňovalo a pak to přestalo úplně.
Bylo ticho a klid. A tak jsem si pomyslela:
„Teď, nebo nikdy.“
Tak jsem vstala a začala křičet, aby mě všichni následovali
a vstali a pak jsem se začala vracet zpět k molu.
Já osobně jsem byl fyzicky naprosto v pořádku.
Ale všichni, kdo byli během erupce na ostrově, v pořádku nebyli.
Nikomu se nepodařilo té páře uniknout.
Ta pára měla teplotu kolem 200 stupňů Celsia.
Takže pak vypadáte jako vařené kuře,
řečeno drsně.
Podíval jsem se na ruku
a celá vrstva kůže se mi odloupla.
Věděl jsem, že jsem na tom špatně a že ona je na tom špatně.
Jediné, na co jsem myslela, bylo: „Teď se dostaneme z tohohle ostrova.“
Prosím, utíkej! Utíkej! Prosím, utíkejte!
Opravdu špatně se mi chodilo.
Párkrát jsem upadla.
Matt byl popálený mnohem hůř než já,
protože měl na sobě méně oblečení než já, ale pomáhal mi.
Fungoval jsem na adrenalinu.
Věděl jsem, kde je zhruba molo, a tam jsem mířil.
V tu chvíli jsem uviděl jednu ze skupinek, která mířila směrem k molu,
a všichni se tam začali shromažďovat.
Asi dvacet lidí čekalo na pomoc.
Nevěděl jsem, že to jdeme dělat,
ale kapitán odvezl loď zpátky k místu,
odkud jsme právě odjeli.
A když jsme se tam vraceli,
vjeli jsme do stínu mraku popela, takže se setmělo.
Ježíši Kriste.
Hej, pobřežní hlídko Whakatāne, Phoenix, slyšíte?
3 MINUTY PO ERUPCI
Slyšel jsem, jak se přes námořní rádio ozval kapitán, kterého jsem znal.
Zněl velmi zoufale.
„Na ostrově jsou lidé a vybuchuje to.“
A v jeho hlase byla slyšet úzkost, že je to vážné.
POBŘEŽNÍ HLÍDKA
Okamžitě mi začaly zvonit telefony.
Pak jsem běžel přes parkoviště k řece, odkud bylo na White Island vidět.
A ano, nad ostrovem byl velký mrak
a neustávalo to.
Bože.
Pět minut a ptá se znovu,
kde je ta pomoc,
což zdůraznilo, v jaké tísni museli být.
Volali o pomoc
a o pár minut později se ptali, kde je.
POLICIE
Někdo přišel do naší kanceláře krátce po druhé
a řekl nám, že Whakaari vybuchuje.
Nemáme přímý výhled na Whakaari, ale přes kopce
jsme viděli poměrně impozantní oblak.
Další zaměstnanec řekl: „No, máme kamery.
Podíváme se na kamery.“
A co jsme viděli, byly v podstatě malé černé tečky,
ale věděli jsme, že to jsou lidé, a tehdy
nám to došlo. Jsou tam lidé.
Pracovali jsme.
Měli jsme uzávěrku.
Začaly se ozývat sirény a my si jen říkali: „Co se děje?“
Jela jsem do rezervace Mataatua,
zastavila, vyběhla nahoru a běžela dál přes ten velký travnatý plácek.
Věděli jsme, že se něco děje.
Ten oblak byl větší než obvykle.
Lidé v podstatě jen zírali na vybuchující Whakaari.
Byla jsem doma a viděla jsem ty zprávy.
Lidé začali přicházet ke mně domů a…
bože, já o tom pořád
přemýšlela a snažila se to pochopit, víte?
Jen by mě zajímalo…
Já byl na maorském pohřbu
a skrze energii svého proslovu jsem cítil,
že něco není v pořádku.
Když jsem se šel podívat, viděl jsem, jak se zvedá kouř,
a nebyl to normální sopečný mrak nad Whakaari,
byl velmi tmavý a hustý.
Když mi došlo, že je to skutečnost, zhroutil jsem se a rozplakal.
POLICIE
Zpočátku panoval trochu zmatek, co se týče toho, kdo byli ti turisté,
kteří se na ostrov vydali,
a kdo je tam vlastně odvezl.
Byli jsme si ale jistí,
že v době erupce na ostrově zůstali lidé.
Požádali jsme o pomoc pobřežní stráž Whakatāne
a ta vyplula směrem k ostrovu.
Ale je to hodina a půl cesty po moři.
Bylo to frustrující, protože jsme museli…
Naše lodě, aby se dostaly tak daleko,
to je vždycky trochu o čekání.
A pak z Aucklandu zamířily na White Island také záchranné vrtulníky.
Byly tam vrtulníky letecké záchranné služby.
Záchranné vrtulníky Westpac.
Jsou to experti na pátrání a zachraňování
s veškerým potřebným vybavením a prostředky.
Byli ale také asi hodinu od ostrova.
- Bože, jsou tam lidé. - Ta loď.
Když jsme se poprvé vrátili do zátoky,
viděli jsme, že všechno je pokryté tím šedým popelem.
Mozek prostě nedokáže zpracovat, co vidí.
Jedna věc, která mě zaujala, byl ten vrtulník.
Sakra, podívej se na ten vrtulník. Podívejte.
A já zcela jasně vidím, že je posunutý dozadu.
Je teď napůl mimo port a rotory jsou ohnuté.
To bylo poprvé, kdy jsem opravdu začal přemýšlet o síle toho,
co se vlastně během té erupce stalo.
Vzpomněl jsem si, že jsem pořídil tři nebo čtyři fotky
několik minut poté, co jsme opustili molo.
Když se podíváte opravdu pozorně,
vidíte jen takové malé tečky lidí přímo nahoře na kráteru.
Moje skupina byla kráteru stále blízko.
Všichni jsme byli přibližně 100 až 150 metrů
od místa výbuchu.
Po své levici jsem viděl vlastní rodiče.
Můj otec seděl a zápasil s plynovou maskou.
Svoji sestru jsem v tu chvíli neviděl.
Viděl jsem matku…
jak tam jen tak leží. Nehýbala se…
ani nijak nekomunikovala.
Bylo tam tolik lidí…
Ostrov dál vypouští páru z kráterového jezera.
A my vidíme lidi u mola.
Vidím jich nejméně 16.
Bože, jsou celí od popela.
Panebože. Támhle.
Jakmile jsme viděli, jak moc je erupce silná,
tak to trochu změnilo náš cíl.
Teď je to o tom, že potřebujeme pomáhat lidem.
V tu chvíli jsem se musel rozhodnout.
Mám plavat k lodi a ujistit se, že jsem v bezpečí,
nebo se vrátit a pokusit se pomoci?
Je to chvíle, kdy jste zkoušeni a uděláte to nejlepší, co můžete.
Doplaval jsem zpátky k molu a začal pomáhat lidem do gumových člunů.
Všichni se zběsile předhánějí, aby se dostali na člun Zodiac.
Nevěděli jsme, jestli nebude následovat ještě hlavní erupce.
Takže na tom molu byla prostě apokalypsa. Potřebovali jsme se dostat z ostrova pryč.
Možná skočím.
- Počkej! - Počkej!
- Pomoc! - Počkej!
Chtěli jsme na první loď,
která zastavila u mola, ale lidé se tlačili před nás,
takže jsme se na ni nemohli dostat. U další jsem tak popadl žebřík
a nějak do té lodi vpadl.
Tak jo, lidi.
Nedotýkejte se mě,
nedotýkejte se mě.
V té fázi to byl docela chaos,
takže se lidi snažili naskočit
a vy jste je museli zadržet. Trochu je odtlačit.
Chytal jsem je za ruce, pomáhal jim do člunu
a jim z rukou prostě slézala kůže.
Takže je to opravdu jako… jako situace z válečného filmu, víte?
Panebože.
- Bože… - No tak.
- Pomoc! - Pomoc!
Ten nafukovací člun se vrátil k lodi
a jedna z průvodců vytáhla tři nebo čtyři lékárničky
a já vidím, že je zoufalá,
a byl jsem docela blízko u ní a říkám jí:
„Já i dcera máme školení v první pomoci,
můžeme nějak pomoct?“
Řekla: „Potřebujeme veškerou pomoc, kterou můžeme dostat.“
Tak beru tu první lékárničku
a jdu na zadní část lodi.
Na loď přicházeli
první přeživší.
A my je třídili podle závažnosti stavu.
Posadili jsme je. Snažili jsme se zmírnit
bolest z popálenin chladnou vodou.
Oni jen křičeli: „Dostaňte mě odsud. Dostaňte mě odsud pryč.“
Čluny jsou tady, jsou tady hned!
- Panebože. - Motor funguje.
Byli popálení ze 45 % až 80 % nebo i úplně, úplně spálení.
Míra přežití po 45 % také výrazně klesá.
Takže víte, že máte co do činění s lidmi, kteří…
kteří zemřou během příští hodiny nebo tak, cestou na pevninu.
Byla to… docela zoufalá situace.
A v té fázi byla loď plně obsazená.
Víte, museli jsme se co nejrychleji dostat zpátky na břeh.
NĚKOLIK ČLENŮ POSÁDKY LODI PHOENIX SE DOBROVOLNĚ ROZHODLO ZŮSTAT NA OSTROVĚ
A HLEDAT PŘEŽIVŠÍ.
LOĎ POTÉ ZAHÁJILA 90MINUTOVOU PLAVBU ZPĚT NA PEVNINU.
30 MINUT PO ERUPCI
Zavolala mi manželka a řekla:
„Z Whakaari vychází obrovské množství kouře,
všechno dobrý?“
„Asi ano,“ odpověděl jsem. „Nic jsem neslyšel,
ale myslím, že jo.
Hayden by dal vědět.“
A podíval jsem se skrz tu mezeru na oceán a…
Vycházel z ní velký oblak kouře.
Jel jsem podél pobřeží
a v tu chvíli jsem si všiml opravdu velkého dýmu,
většího a rozhodně tmavšího než obvykle.
Díval jsem se na to a říkal si: „Něco se děje.“
Volcanic Air měli zprávu, že došlo k erupci.
Podíval jsem se na jednu ze sopečných kamer
umístěných na pobřeží Whakatāne.
SOPEČNÁ KAMERA GEONET 9. PROSINCE 2019
Myslím, že bylo zcela zřejmé,
že jenom sedět a nic nedělat nepřipadá v úvahu.
Věděli jsme, že tam jsou lidé.
Měli jsme prostředky a možnosti pokusit se pomoci,
a to je prostě správná věc. A to jsme udělali.
Tak jako u všeho,
když dojde na rozhodování a věci se dějí,
buď to uděláte, nebo ne. A já to dělám.
Zavolal jsem Timovi a řekl: „Jdu tam.“
A on říká: „Jo, uvidíme se tam.“
Zavolal jsem dvěma zkušeným lidem, co pro mě pracovali.
Řekl jsem: „Připravte stroj na cestu,
natankujte, vezměte vybavení, které bychom mohli potřebovat,
vezměte náhradní masky a vodu.“
A pak vyrazili. O několik minut později jsem vzlétl.
40 MINUT PO ERUPCI
Ve vysílačce bylo slyšet povídání
a v tu chvíli jsem uslyšel hlas Johna Funnella.
Letěl jsem
na Whakatāne ve svém letadle,
zrovna jsem zkoušel nějaké nové vybavení.
V tu chvíli jsem ve vysílačce uslyšel Marka Lawa, jak volá po pevném křídle.
Potřebovali jsme někoho, aby nám kroužil nad hlavou jako spojovací stanice
nebo prostředek pro předávání komunikace,
protože na White Islandu je velmi omezené pokrytí signálem.
Není tam žádná pevná vysílačka ani žádný rádiový systém.
Dobrovolně jsem se nabídl k pomoci.
Měl jsem spoustu paliva, měl jsem možnost se tam dostat.
A… nikdy jsem nepřemýšlel o tom, že bych tam nejel.
Všechny oběti byly tak nějak rozprostřené po lodi,
vepředu, vzadu.
Všichni jsme se vžili do svých rolí a pomáhali lidem.
Myslím, že každý z nás na té lodi docela pomohl.
Měli jsme co do činění s poraněnýma rukama,
nohama, obličeji. Ale ty popáleniny byly mnohem horší.
Vzpomínám si, že to byl klíčový moment, kdy jsem si říkal:
„Co tě popálí přes oblečení,
ale nespálí to to oblečení samotné?“
Došlo mi, že pára způsobila daleko horší zranění, která jsme neviděli.
V kajutě pro nás nebylo místo.
Nakonec jsme jeli na přídi
a v chladném vzduchu na slunci na nás cákala slaná voda.
Cesta zpátky byla strašná.
Pořád jsem se díval na obzor a říkal si:
„Jak to, že tam ještě nejsme? Už to budou hodiny.“
Ale jo, chci říct, že bylo slyšet, že loď je prostě úplně plná.
A tak to bylo ve stylu: „Pokračuj, lodi. Pokračuj, Phoenixi.“
Phoenix měl na palubě asi 26 zraněných
nebo těžce zraněných lidí.
V tu chvíli jsem si pomyslel:
„Sakra, pořád ještě musíme najít hromadu lidí.“
POBLÍŽ OKRAJE KRÁTERU, NEJBLÍŽE MÍSTU ERUPCE, ZŮSTALO 21 LIDÍ.
Jsem blízko kyselinového jezera.
Seděl jsem tam a kymácel se bolestí.
Všechno, celé mé tělo brnělo. Měl jsem… Viděl jsem své ruce,
pokryté šedým popelem.
Říkal jsem si: „Já tady umřu, tohle bude konec.“
Seděl jsem uprostřed asi… půl tuctu nebo více lidí.
Byli mrtví nebo umírali.
V tu dobu bylo slyšet, jak se hlasy pomalu začínají rozptylovat.
Křik byl stále méně častý.
Nářek se ztišoval.
Věděl jsem, že největší pravděpodobnost přežití
při jakémkoli úrazu máte, pokud najdete lékařskou pomoc během první hodiny.
Po půlhodině sezení
mi došlo, že nikdo nepřichází.
A pak mi něco docvaklo.
„Prostě se zvedni a jdi najít nějakou pomoc.“
Vstát a odejít od rodičů, to bylo…
Řekl bych, že to bylo to nejtěžší, co jsem kdy musel udělat.
Ale jakmile jsem tu sílu našel, nebyla to ani tak chůze,
jako spíš klopýtání. Tlačil jsem sám sebe, abych šel dál.
Po patnácti, dvaceti minutách cesty zpátky
začali lidé tak trochu křičet,
že potřebují vodu.
S Mattem a Lauren jsme prostě dělali, co jsme mohli.
A tihle vepředu.
V lékárničce byly věci
s mnohem menší hodnotou, než měla samotná krabice.
Z lékárničky jsem všechno vyklopil a začal ji plnit vodou.
Začali jsme jim studenou vodou polévat ruce.
To, co jsme viděli, že je obnažené.
Všichni určitým způsobem křičeli o úlevu.
Všichni jsme dělali jen to, co v tu chvíli šlo.
Několikrát mi řekli:
„Musíš si sednout,
nejspíš jsi vdechl hodně popela.“
Je těžké si v takové situaci sednout.
Takže prostě pokračujete dál.
Zabalili mě do deky, aby mi bylo teplo,
a pak mě Geoff Hopkins dokonce zahříval vlastním tělem.
Říká mi: „Já to nezvládnu.“
„Já to nezvládnu.“
„Zvládneš. Takhle tvůj život neskončí.“
„Máš před sebou spoustu let.“
Chtěla, abych ji jen držel za ruku,
a já nemohl, jak strašně byla popálená.
Normálně nejsem věřící člověk, ale vzpomínám si, jak jsem se modlila,
aby Bůh ukončil můj život,
abych už neměla bolesti. A tehdy jsem ztratila vědomí.
Velmi těžko se mi dýchalo.
Nohy jsem měl těžké.
Každý krok mě stál hodně úsilí… abych šel pořád dopředu.
Vím, že Hayden nám předtím na bezpečnostní instruktáži řekl,
ať k pláži jdeme podél potoka.
Zabočil jsem někam, kde jsem musel potok překročit.
Byl velmi horký, pálil a já ho musel přeskočit.
A jediné, co jsem chtěl, bylo zase si sednout.
Ale věděl jsem, že když si dám pauzu a sednu si, už se nezvednu.
Když jsem se dostal k ostrovu,
bylo vidět, že popel stále lítá, a to dost výrazně.
Docela slušný sloup popela a páry.
Tak jsem si řekl… „Dobře, porozhlédnu se kolem.“
Tak jsem vletěl do kráteru.
Podíval jsem se dolů a řekl jsem si: „Páni, to vypadá jako člověk.
Tam jsou asi další.“
„Ne, to vypadá jako sedící člověk.“
A pak si říkám: „Počkat, je jich tam mnohem víc.“
Snažil jsem se létat s oběma vysílačkami a mobilním telefonem.
Držel jsem se proti větru od oblaku popela a u jedné strany.
Létal jsem tam a zpátky.
Věděl jsem, že musíme předat úřadům informace
o tom, jak špatná je situace, aby mohly plánovat
a v případě potřeby nasadit další zdroje.
Řekl jsem Markovi: „Potřebujeme znát počet mrtvých
a zraněných.“
Pokusil jsem se přistát na několika příliš prašných místech,
a tak jsem našel jeden z mých dřevěných helipadů,
zamířil jsem
a vletěl přímo na něj.
Nechal jsem letadlo běžet. Popadl jsem masku a vyskočil.
Pak jsem zachytil nějaké stopy v potoce.
A soustředil jsem se na plán přiblížit se k ostrovu.
A bylo to opravdu prašné.
Museli jsme být dost odhodlaní přistát.
Nejdřív jsem si zapomněl masku a nedostal se ani moc daleko od vrtulníku,
než jsem si uvědomil, že se mi špatně dýchá.
Bylo to těžké. Člověk musel mít masku.
Viděl jsem jednoho člověka, pak dalšího.
Viděl jsem jich několik i o kus dál.
Při vědomí, ale jen taktak.
Někteří lidé křičeli hlasitěji než jiní.
Dokázal jsem si udělat obrázek o tom, co se tam dole děje.
Pořád jsme nacházeli další a další lidi, kteří potřebovali pomoc,
a bylo to… velmi rychle mi bylo jasné,
že máme na krku velké neštěstí.
Zavolal jsem klukům
a podal hlášení. Řekl jsem jim: „Hele, je tu spousta lidí.“
„Dost jich je mrtvých.“
„Spousta je naživu a my k nim půjdeme.“
Předávali jsme informace řízení letového provozu.
Aby nasměrovali dva vrtulníky záchranné služby Westpac na White Island.
Řekl jsem: „Máme tady lidi v extrémních bolestech
a nemáme žádné lékařské vybavení.“
„Nemáme žádné vrtulníky s nosítky.“
„Potřebujeme vás tady na ostrově.“
Odpověděli okamžitě.
„Přijedeme přímo.“
Zavolal jsem Markovi a řekl: „Pomoc je na cestě.“
„Brzy se to zlepší.“
V té době jsme začali pracovat
se všemi lidmi na zemi,
uvolňovali jsme jim dýchací cesty,
čistili nosy… Některé lidi jsme polohovali,
nasazovali jim plynové masky
a potírali je vodou, kde se dalo.
Pokračovali jsme, dokud jsme nezískali další podporu.
Stále na nás padal popel.
A pak jsme každou chvíli slyšeli
velké rány, jak se v tom mraku něco dělo.
Každopádně… jsme pokračovali.
Loď pobřežní hlídky Whakatāne potkala Phoenix asi v polovině cesty
zpět do Whakatāne a zastavila vedle něj.
Kapitán oznámil, že mají na palubě několik osob v kritickém stavu.
Bylo tedy rozhodnuto, že na palubu Phoenixu
naloží posádku sanitky, aby jim pomohla s péčí na zpáteční cestě.
Zdravotníci naskočili a pak jsme najednou zase odjeli.
Mé očekávání bylo: „Aha, záchranáři si to převezmou.“
Ale realita byla, že i když měli víc vybavení,
nebylo tam nic, co by pomohlo.
A záchranář jen řekl: „Prostě pokračujte v tom, co děláte.
Dál je uklidňujte. Víc se dělat nedá.“
Lidé se začali shromažďovat dole na nábřeží,
podél ústí do moře.
Viděl jsem spoustu sanitek a policejních vozů.
Připadalo mi, že je tam každý člověk,
který patří do první linie záchranářů.
Jakmile jsme věděli, že se lodě vracejí,
v tu chvíli jsem šel a vyklidil pro ně přístaviště,
protože jsem věděl, že narazí na první molo a budou vykládat.
Jen jsme se snažili stanovit,
kde pro lidi, kteří vystupují z lodí, zřídíme třídění dle závažnosti.
Trochu jsem to popíral, trochu jsem tomu nevěřil.
Říkal jsem si: „Asi bych měl Haydenovi rychle zavolat.“
Zkusil jsem mu zavolat a nedostal jsem žádnou odpověď.
Myslím, že když jste malá komunita,
vaše síť kontaktů se trochu rozšíří,
a tak moje žena zavolala naší rodinné přítelkyni
a zeptala se, jestli je všechno v pořádku.
A ona řekla: „Není to dobré.“
Vyzvedl jsem děti a uháněl do města.
Jeli jsme dolů do Whakatāne,
přímo do White Island Tours.
Všude jsme viděli jen sanitky a policisty.
Měli kolem sebe celou rodinu… Všichni jsme jen čekali na zprávy.
Dostal jsem se na skalnatý výběžek,
odkud byl vidět výhled na vodu, a říkal jsem si:
„Zvládl jsem to.“ A pak přímo přede mnou
stál jeden z členů posádky z Phoenixu.
Měl vysílačku u úst
a říkal něco jako: „To je všechno, možná je čas to zabalit.“
Jakmile jsem to uslyšel, zakřičel jsem ze všech sil, které mi ještě zbývaly.
Byl to spíš řev.
A pak se otočil s doširoka otevřenýma očima,
jako by byl v šoku, a říkal něco jako: „Do háje.“
Rovnou pak řekl: „Mám přeživšího.“
„Pojďme.“
A pak, když jsem mu hodil ruce kolem ramen,
vzpomínám si jen, že jsem řekl: „Moje rodina“.
Jediné, co jsem celou dobu chtěl, bylo, aby mi dovolil vzít ho zpátky tam,
kde byli ostatní.
Říkal: „To bude v pořádku, teď tě dostaneme zpátky na loď.“
Tak jsme se nalodili na Te Puia a pak jsme odjeli.
Ztratil jsem pojem o veškerém čase, protože jsem byl tak zaneprázdněn
snahou komunikovat s řízením letového provozu.
„Naléhavě tady potřebujeme pomoc, stále nacházíme další přeživší
a potřebujeme pomoc.“
Zavolali zpátky, asi o pět minut později,
a řekli: „Dostali jsme pokyn od komunikačního centra,
že na ostrov nemáme letět.“
Rozhodnutí padlo na vyšší úrovni,
byla zavedena bezletová zóna.
A to kvůli nebezpečnosti prostředí, která tam okolo ostrova panuje.
Dost toxické, dost kyselé a dost nebezpečné pro případné záchranáře.
A hrozilo vysoké riziko dalšího výbuchu.
V této fázi je pro policii
a záchranáře příliš nebezpečné se tam vydat.
Ostrov je v současné době pokrytý popelem a sopečným materiálem.
S ohledem na bezpečnost jakéhokoli pokusu o záchranu se řídíme radami expertů.
Znovu jsem zavolal Markovu týmu a řekl:
„Musíte prostě udělat, co je ve vašich silách, s tím, co máte.“
„Jste v tom sami.“
On na to: „Oni nepřijdou.“
Tak jsem řekl: „Jo? No… dobře.“
Pak jsme v podstatě přešli na plán B,
a to bylo: „Uděláme to sami.“
80 MINUT PO ERUPCI
Mark a jeho tým čelili strašlivé situaci
s několika pacienty s těžkými popáleninami.
Z toho se rodí noční můry.
V této fázi jsme se všichni sešli
a společnými silami jsme začali identifikovat přeživší
a začali je dostávat na palubu.
Prostě: „Dostaňme všechny, kteří ještě žijí, z ostrova.“
Jakmile jsme začali lidi přesouvat, došlo nám, jak vážná jsou zranění.
Po celých nohách měli jen puchýře a jak jsme se je snažili zvedat,
kůže nám zůstávala v rukou
a na oblečení a podobně.
Ale nemůžete si tam sednout a zabývat se tím.
Nakonec prostě musíte pokračovat a s lidmi mluvit.
Říct jim, co děláte.
„Dobře, tak jo, půjdete do vrtulníku.“
„Zvedneme vás sem.“
„Do nemocnice to budete mít dvacet minut.“
Víte, když jsou lidé na dně a téměř mrtví,
slova mají obrovskou sílu.
A my jsme neměli čas se posadit.
Museli jsme zvednout lidi nahoru.
Abychom je zvedli, použili jsme bezpečnostní pásy.
Nakonec jsme do prvního vrtulníku dostali pět lidí a ten pak odletěl.
Tak jsme naložili ten můj a pak jsem se vznesl.
Jednoho jsem měl na palubě
a pak jsme naložili ještě dalšího.
Do mého stroje jsme už nikoho dostat nemohli.
Tak jsem pak vzlétl s těmi dvěma.
Vzpomínám si, jak jsem si říkal, kéž by ten vrtulník letěl rychleji,
a opravdu jsem při zpátečním letu myslel
jen na ty lidi v zadní části mého letadla.
Dali jsme jim vodu, abychom jim pomohli.
A abychom… jo.
Bylo to od nich strašně obrovské úsilí.
Nemohli udělat víc.
Už tam nebyli žádní přeživší.
Na ostrově zůstali jen mrtví.
12 ZRANĚNÝCH BYLO PŘEVEZENO ZPĚT NA PEVNINU TŘEMI VRTULNÍKY.
NA OSTROVĚ ZŮSTALO OSM ZESNULÝCH OBĚTÍ.
2 HODINY PO ERUPCI
Když jsme se přiblížili k pevnině, kapitán Mike řekl:
„Držte se, protože to prostě proletíme plnou rychlostí.“
Ta loď se nezastavila, když přejela přes bariéru.
Prostě se nesla tou rychlostí po řece,
což jsme nikdy předtím neviděli.
Vzpomínám si, jak jsem si říkal, že ta loď má důvod jet tak rychle.
Stála tam řada záchranářů, řada policistů,
řada hasičů
a ti se jen s vytřeštěnýma očima
snažili vstřebat, co vidí.
KOMUNITNÍ HLÍDKA
Myslím, že téměř v šoku.
Tehdy jsme poprvé viděli oběti.
Nikdy jsem neviděl… lidské tělo
při erupci, takže jsem si nebyl úplně jistý…
jaké to bude.
Vzpomínám si…
na policistu, kterého jsem viděl přicházet s rukama plnýma celofánu.
Snažili se v obchodech sehnat všechno možné,
aby zakryli popáleniny.
Slyšel jsem, jak Geoff křičí na záchranáře:
„Nejdřív vystupte s ní. Je v kritickém stavu.“
Matt vystoupil z lodi, což mě udivilo.
Dal jsem najevo, že od ní nechci být oddělený,
takže mě pak skutečně nechali jet v sanitce do nemocnice s ní.
Tam, kde jsem byl, ti tři lidé, které jsem…
Nastal okamžik, kdy se jeden z nich, prostě sesunul,
sesunul na mě.
A…
já si myslím, že v tu chvíli
jsem měl svůj vlastní malý okamžik.
POLICIE
Vzpomínám si, jak jsem se postavil, nadechl se,
otočil se čelem k druhé straně řeky,
a pak se otočil zpátky
a prostě jsem měl úplně jasno v tom, co musíme udělat.
Byli tam hasiči, záchranka a policie.
A nějak se mi v celém tom davu
podařilo zahlédnout mámu a sestru.
A pamatuji si, jak si říkám: „Takhle mě přece nemůžou vidět.“
Tak jsem se zvedla a nemohla jsem narovnat končetiny.
A tak jsem musela trochu divně dojít k boku lodi
a zamířila jsem rovnou k sanitce,
protože jsem nechtěla, aby mě viděly v takových bolestech.
První oběti výbuchu sopky, které
z White Islandu odnášeli na nosítkách, zjevně utrpěly popáleniny.
Samozřejmě je stále dost nezvěstných.
Dvacet z nich je podle našich informací vážně zraněných.
Běžím do města.
Máma s tátou tam byli.
Jeden z kapitánů říká: „Hayden se ještě nevrátil.“
„Ještě se nevrátil.“
Ale nebyl si stoprocentně jistý, kde je.
A my jsme řekli: „To není možné, jak to?“
Řekl, že neví, jestli je ve vrtulníku, nebo ne, že si není jistý.
Bylo to na maximum, letělo to tak rychle, jak to jen šlo.
Asi 120 uzlů.
Přišly nějaké instrukce od záchranné služby,
že máme letět na letiště se všemi pacienty,
ale já jsem řekl: „Ne, to neuděláme.“
„Jedem do nemocnice.“
NEMOCNICE VE WHAKATANE
Je to prostě promarněný čas.
Měl jsem pocit, že záchranná služba už nás zklamala.
Takže nemocnice nás zklamat nechtěla, protože jsme právě přijeli.
Chystali se do té nemocnice
a byla spousta lidí, kteří se o ně mohli postarat.
Napadlo mě: „Máma se bude divit, co se s námi stalo,
až s ní prostě přestaneme komunikovat úplně.“
Měl jsem u sebe mobilní telefon. A požádal jsem jednoho z lidí poblíž,
ať zavolá mámě. Nemohl jsem odemykat otiskem prstu,
protože jsem už otisk neměl.
Ahoj mami, to jsem já. Jen ti chci říct,
a to není vtip,
že během našeho pobytu na ostrově vybuchla sopka,
takže jsme v nemocnici na Novém Zélandu.
Nevím, jak dlouho tu budu,
ale pokusím se ti dávat vědět, jak nejlépe dovedu.
V tu chvíli jsme se rozdělili.
Vůbec jsem nechápal, v jak špatném stavu jsem.
Rozhodně jsem nečekal, že budu v kómatu…
na Novém Zélandu víc než měsíc.
Uřízli mi snubní prsten a já si vzpomínám, jak jsem je prosila,
aby to nedělali, protože jsem se právě vdala.
Prostě mi to zlomilo srdce a nechtěla jsem se dívat, když ho řezali.
Člověk se dostane ze situace, kdy je to naléhavé,
do situace, kdy ta naléhavost přestane.
A teprve v tu chvíli,
kdy to, co jsme teď dělali, bylo předáno
profesionálům,
jsme začali zpracovávat, co se právě stalo.
Zavolal jsem své ženě.
Jakmile to zvedla, nemohl jsem mluvit.
Víte, slzy mi začaly téct zničehonic.
Všichni byli
v té fázi emocionálně i fyzicky na dně.
Jolene, má přítelkyně, mě přišla vyzvednout a já jsem ji mohl,
víte, obejmout a…
myslím, že tehdy mě poprvé všechno emocionálně zasáhlo.
Policie nám sdělila, že na ostrově, na Whakaari, jich ještě osm zůstalo
a zemřelo.
Tipene byl jedním z nich.
Padla jsem na zem.
Nemohla jsem uvěřit, že slyším, víte…
Parekura, tak tomu říkáme. Tragédie.
Jakmile jsme se dozvěděli, že přistál poslední vrtulník,
zavolal jsem Marku Lawovi, aby mě informoval o tom, co se dělo.
Prostě, víte, cítil jsem, že jako přátelé,
prostě jim musíme dát vědět,
co nejdřív to jde.
„Byl jsem tam s Haydenem a určitě zemřel.“
Viděl Haydena a…
Viděl ho na ostrově a říkal, že to nepřežil.
Mark mluvil o tom, že viděl stopy v popelu.
A věří, že to byli Hayden a Tipene, kteří se pohybovali kolem
a pomáhali několika posledním,
aby se cítili pohodlně ve svých posledních chvílích.
Vím, že jak Tipene, tak Hayden dávali všem přednost před sebou.
Ale domů se už nevrátil.
Teď už je jasné, že na ostrově byly dvě skupiny.
Ti, které se podařilo evakuovat,
a ti, kteří byli blízko erupce.
S těmi, kteří ztratili nebo pohřešují své rodiny a přátele,
v této chvíli sdílíme nezměrný žal a zármutek.
Vaši blízcí byli s Novozélanďany,
kteří vás zde hostili, a my truchlíme s vámi i s nimi.
Oficiální počet obětí této erupce sopky
na Novém Zélandu je nyní osm.
Byla potvrzena smrt devíti z nich,
naposledy v případě dospívajících bratrů…
Počet obětí pondělní katastrofy se nyní zvýšil na nejméně 15.
Byl to oddaný státní úředník…
Mezi 21 oběťmi byl i její manžel Gavin
a patnáctiletá dcera Zoe.
Tři týdny jsem nevěděla, co se vlastně stalo.
Stále mi to nikdo neřekl.
Ale když mě přišla navštívit kamarádka na oddělení popálenin,
říkám jí: „A co je s Haydenem? Překvapuje mě, že jsem ho ještě neviděla.“
A ona se jen podívala na mou rodinu a všichni se rozplakali.
A tak jsem se to dozvěděla.
Probudil jsem se 17. prosince.
Dědeček byl ten, kdo mi tu hroznou zprávu sdělil.
Mého otce odvezl Mark Law rovnou do nemocnice,
kde bohužel… svým zraněním podlehl.
Moje matka zemřela na ostrově
a pak…
ji o několik dní později vyzvedla novozélandská armáda.
A nejsou si jisti, kde byla moje sestra a co se stalo s jejím tělem.
Když náš předek Tītahi zemřel,
našem folklóru se říká, že se jeho duch
proměnil v jednoho ze strážců dnešního oceánu.
Tito mrtví se předku Tītahimu stali podobnými.
Whakaari dala svůj souhlas, své svolení k tomu,
aby tam byli navždy jako strážci, kaitiaki.
Zaujmou své místo v čase, kde na ně nikdy nebude zapomenuto.
18 MĚSÍCŮ PO ERUPCI
Některé dny jsou dobré, některé ne,
pokud k vám mám být stoprocentně upřímná.
Vím, že se na mě lidé dívají, vím, že se mi dívají na ruce.
Nelíbí se mi to.
Vždycky mám pocit, že musím dopředu vysvětlovat,
z čeho to je.
Mám dny, kdy je to snazší než jindy.
Dobře. Takže kapusta na jedné straně,
jablka a sladké brambory na druhé.
S manželem trénujeme na půlmaraton,
takže některé dny, kdy se soustředím na věci jako běh,
je to dobré, a ano, vidím svou budoucnost,
vidím šťastné dny a dokážu se podívat za sopku.
Ale… ano, některé dny jsou i opravdu těžké.
Jo.
Můj prsteníček nefunguje úplně dobře,
a to mi na dominantní ruce dělá opravdu potíže.
V tuhle chvíli pořád máme každý měsíc operace.
Harmonogram rekonvalescence je prostě strašně dlouhý.
Erupce trvala dvě minuty, ale následky jsou několikaleté.
Chápu, že přírodu nikdo neovlivní,
ale musíte mi dát alespoň šanci se informovaně rozhodnout.
Kdybych věděl, co vím teď,
je nulová šance, že bychom na ten ostrov vůbec vkročili. Nula.
Jo, takže jsem byla popálená od bot
až po šortky a zadní část nohou.
Zadní část kolen byla ušetřena, protože když jsem byla skrčená,
chránilo mi to zadní část kolen, což bylo dobré.
Věděla jsem, co se tam může stát.
Ale nevěříte, že se vám to stane.
Nezměnilo to můj názor na to, jak budu komunikovat s přírodou.
Nebudu žít v polstrované místnosti,
protože co je to za život?
Myslím, že teď už vím, že přežiju všechno,
takže to za něco stojí.
Možná ne pro někoho jiného, ale pro mě to za něco stojí.
Po celou dobu pobytu v nemocnici
jsem si dával opravdu záležet, abych si obden dělal fotky pokroku,
abych se na ně mohl ohlédnout a vidět, jak daleko jsem se dostal.
Mám za sebou 17 operací.
Bylo mi řečeno, že v nemocnici strávím rok.
Ale jsem docela hrdý na to, že můj celkový pobyt
trval jen necelé dva měsíce.
Jsem tvrdohlavý parchant.
Odmítám se vzdát. Budu to zkoušet dál a dál.
A odmítám skončit, ať je to jakkoli těžké.
Pořád mám rád riziko.
Ale riziko rozumné, to je myslím to slovo, které je třeba dodat.
Neměli tam být.
Nikdy tam neměli jít.
Whakaari vidím ze svého domu.
Vidím ji z každé místnosti ve svém domě.
Čím méně ji vidím, tím lépe, abych řekl pravdu.
Tak prostě zatáhnu závěs a nechám to být.
Pomodlím se.
Pak uděláte to samé další den a…
Jo.
Myslím, že jsme v jistém smyslu
pochopili ten ostrov.
Že to má neznámý výsledek.
Matka příroda si dělá, co chce.
Ale je tu i lidská povaha.
Tváří v tvář nepřízni osudu
je přirozeností pomoct.
Obyčejní lidé jsou ochotni položit vlastní život, aby pomohli druhým.
To je to, co dělá lidi… dobré lidi na světě tím, kým jsou.
Z tak strašné události vzešlo mnoho pozitivního.
Podpora komunity byla zcela ohromující.
Mám přátelství, která bych nevyměnila za nic na světě.
Hledejte to pozitivní,
jinak vás ten mrak bude prostě pronásledovat navěky.
Moje posilovna a kolegové v práci,
přátelé, rodina,
to všechno jsou ti, kdo mě tlačí k tomu, abych pokračoval.
Díky nim mám motivaci, abych na sobě dál tvrdě pracoval.
Hlavně můj dědeček, moje skála.
Byl se mnou od samého začátku.
A bez jeho lásky a podpory bych to nikdy nedotáhl tak daleko.
Na zápěstí mám perfektní nespálené místo.
To je přesný obrys místa, kde měla ruku.
Bylo to takhle.
Jo. Proto je tahle ruka mnohem lepší než tahle.
Na téhle ruce nemůžu ani zatnout pěst
a na téhle ruce ji můžu zatnout úplně.
Vždycky budu po jeho boku, vždycky,
prostě ho tak moc miluju a tohle nás podle mě ještě víc sblížilo.
Snažím se tam každých pár měsíců vyrazit a jít pozdravit.
Hayden nejraději pil Steinlager,
dobré novozélandské pivo.
A bereme si jich tucet s sebou, sedíme tam, ať je s námi kdokoli,
dáme si pár drinků a vždycky jeden vylijeme do oceánu.
I když nerad plýtvám, vždycky mu jeden nalijeme a…
a dáme mu napít.
Takže to děláte, hledáte malé momenty a hledáte znamení,
asi abyste našli způsob, jak se posunout dál.
Tváří v tvář matce přírodě a všemu, co na nás může hodit,
si musíme pamatovat, že jako lidé budeme mít vždycky jeden druhého.
ERUPCE NA WHAKAARI / WHITE ISLAND SI NAKONEC VYŽÁDALA ŽIVOTY 22 LIDÍ.
ŽÁDNÁ STRANA ANI JEDNOTLIVEC NEPŘEVZALI ZODPOVĚDNOST
ZA UTRPĚNÁ ZRANĚNÍ A ZTRACENÉ ŽIVOTY.
OSTROV ZŮSTÁVÁ VŠEM NÁVŠTĚVNÍKŮM UZAVŘEN.
PODLE REPORTÁŽE V OUTSIDE MAGAZINE
„PŘÍBĚH ERUPCE NA WHITE ISLAND“ OD ALEXE PERRYHO
Překlad titulků: Tína Málková