ЦЕЙ ФІЛЬМ МІСТИТЬ МАТЕРІАЛИ, ПОВ'ЯЗАНІ З РЕАЛЬНОЮ ТРАВМАТИЧНОЮ ПОДІЄЮ.
РАДИМО ПРИЙМАТИ РІШЕННЯ ЩОДО ПЕРЕГЛЯДУ НА ВЛАСНИЙ РОЗСУД
ДОКУМЕНТАЛЬНИЙ ФІЛЬМ NETFLIX
Це був чудовий день.
Відчувалося тепло від вулкана.
Відчувалося, що земля тепла.
Начебто всотуєш ці красиві жовті кольори.
Темні, темно-оранжеві відтінки також.
Тобто скрізь суцільні кольори.
З-під землі здіймається пара.
Це було абсолютно захоплююче видовище.
Це було схоже на Марс чи щось таке.
Там було значно більше пари, ніж я очікувала.
Коли знаєш, що є щось
прекрасне та жахливе, і хочеш це побачити.
Але наші гіди просто сказали: «Не підходьте до краю кратера».
Я дуже занепокоїлася,
поговорила з нашим гідом
і спитала його: «Що нам робити, якщо станеться виверження?
Бо я трохи нервую».
Я безмежно кохаю свою дружину,
але тривога — звичайний стан для неї.
Тож я зазвичай просто від неї відмахувався.
Я навіть сказав: «Він не вивергнеться».
ВУЛКАН: ПОРЯТУНОК З ОСТРОВА ВАКААРІ
ПІВНІЧНИЙ ОСТРІВ, НОВА ЗЕЛАНДІЯ
Чи є десь краще місце
для зростання юного новозеландця?
Тут є пагорби, полювання та риболовля.
І океан, у якому можна плавати.
Знаєте, це… немає нічого кращого.
Факатане – гарне містечко, де повно пригод.
Географічно ми на східному узбережжі Північного острова.
Окленд тут.
А далі на узбережжі розташоване Факатане.
Цю назву вимовляють як «Вокатейн» або «Фекатане»
або «Вокатане» чи якось іще.
ВАС ВІТАЄ ФАКАТАНЕ
Але це невелике містечко, у серці якого живе любов.
У Факатане проживає 38 000 людей.
Знаєте, що в нас 51% не маорі?
І 48% маорі.
І наші спільноти підтримують одна одну.
І разом ми маємо чудову землю,
де є живий, діючий, дихаючий вулкан
Факаарі, а англійською «Вайт-Айленд».
Вайт-Айленд розташований приблизно за 48 км від узбережжя Факатане.
Коли їдете вздовж узбережжя,
дивитесь на
обрій і бачите великі
клуби білого диму, що виходять із кратера.
Абсолютно дивовижно. Це просто дика краса природи.
За нашим фольклором ми прийшли з гір.
Ми насправді є нащадками Факаарі.
І ми захисники самого Острова.
Він сам по собі – приголомшлива енергія та сила.
Але він також дуже особливий з точки зору туризму.
В'ЇЗД У ВАЙТ-АЙЛЕНД АЕРОПОРТ ФАКАТАНЕ
ТУРИ НА ВАЙТ-АЙЛЕНД
Люди люблять Вайт-Айленд.
І тут так багато людей пов’язані з турами на Вайт-Айленд.
Наші ресторани,
КАФЕ «ВАЙТ-АЙЛЕНД»
наші мотелі,
усе, магазини, бутики…
ХОЧУ ДОСЛІДЖУВАТИ, ВІДЧУВАТИ, ВІДКРИВАТИ
…усе це залежить від людей, яких привів у наше місто пригодницький туризм.
ЧАРЛЬСТОН, ПІВДЕННА КАРОЛІНА
Наше весілля відбулося
в найідеальніший, найчарівніший день.
Не думаю, що я колись іще так багато посміхалася в своєму житті.
Я шукач пригод.
Вона абсолютно не шукачка пригод.
Я більше люблю полежати,
відпочивати на пляжі чи щось таке.
Отже, ми почали шукати круїзи на наш медовий місяць.
Знайшли цей у Нову Зеландію. І глянули на нього:
«О, чудово! У Новій Зеландії така дивовижна географія та
визначні місця. Здається, це ідеально».
Ми з сестрою,
нам дуже подобається все, що дає нам багато адреналіну, і,
мабуть, наражає нас на приємний ризик.
Оооо!
Отже, ми стрибнули з Оклендської вежі.
Ооо!
Ми займалися рафтингом у печерах.
Мої мама та тато раніше були в кількох круїзах,
їм це дуже сподобалося, і вони подали нам
із сестрою ідею вирушити в круїз до Нової Зеландії.
І в цьому круїзі пропонувались екскурсії на велику землю.
Ми по черзі обирали екскурсії,
день через день.
Отже, 9 грудня, гм, насправді було днем Метта, і він мав вибрати екскурсію.
Я захоплююсь наукою. І це здавалося дуже цікаво.
Справжній вулкан, до якого можна підійти та заглянути.
КРУЇЗ ІЗ ВІДВІДУВАННЯМ ВУЛКАНА НА ОСТРОВІ ВАЙТ-АЙЛЕНД З ГІДОМ
Вайт-Айленд був чимось іншим,
чого зазвичай не можна було б зробити,
адже це один із найактивніших вулканів у світі.
НАБЛИЗЬТЕСЯ ДО ДРАМИ
Тобто, за описом це була гарна легка прогулянка.
Щоб туди піднятися, не потрібне спорядження для альпінізму тощо.
Треба було просто підійти до кратера, заглянути й побачити дивовижний вулкан.
ДИВОВИЖНЕ ОЗЕРО КИСЛОТИ, ЩО ПАРУЄ
Цей їхній опис звучав захоплююче, а не небезпечно.
І я така: «Добре, це… виглядає добре».
Ви знаєте, ми глянули на опис і подумали… «Добре».
Ми живемо в Гамільтоні в Новій Зеландії,
і я штатний пастор у церкві.
Моя донька вивчала в школі геологію та вулканічну активність,
і я сказав їй: «Ми повинні поїхати туди, коли буде можливість».
А потім, на моє 50-річчя,
вона зробила мені сюрприз: квитки на Факаарі.
9 ГРУДНЯ 2019 РОКУ
Ранок понеділка, тихо.
Навколо не так багато транспорту.
Ми прибули до туристичного бюро та прочитали
пару документів з безпеки, а потім нас попросили підписати лише наші
контактні дані та дані найближчих родичів.
ТУРИ НА ВАЙТ-АЙЛЕНД
Я знаю, що є ризик, і я там зі своєю дочкою,
я не збираюся наражати її на небезпеку.
Але я не відчував жодного страху від того, що ми насправді робили.
Привіт, доброго ранку!
Того дня кілька човнів ішли на острів,
і ми вибрали «Фенікс».
Ми відійшли від пристані,
хвилин п'ять-десять пливли річкою.
Ви перетинаєте гирлову мілину річки і виходите у відкритий океан.
А звідти на Вайт-Айленд.
Ми відпливли від основного круїзного лайнера близько 9-ї ранку.
Ми їхали годину автобусом до Факатане,
до порту, звідки ми відпливали з приблизно 40 іншими туристами.
Ми всі сіли на «Те Пуя»,
гід сказав, що це зовсім новий корабель.
Гадаю, його тоді щойно отримали.
На «Те Пуя» було чотири гіди.
Вони були місцевими з Факатане
і були дуже раді розповісти нам про історію острова Вайт-Айленд.
Вранці 9 грудня
гідами були Хейден, Тіпене, Джейк і я.
Ми підготували човен, а потім просто вирушили, як і щодня.
Наближаємося до берега, ми проведемо екскурсію внутрішньою частиною кратера.
Вона триватиме приблизно годину чи півтори.
Мій молодший брат Хейден захоплювався природою
і дуже любив літо.
У 2009 році він почав працювати гідом на Факаарі.
Хейден вів докладний щоденник кожної поїздки на острів,
він здійснив 1111 поїздок.
Це дивовижно.
Я не знав, що це була 1111-а подорож Хейдена на острів. Ні.
Хейден, напевно, один із найдосвідченіших гідів.
Він допомагав навчати мене на роботі, а потім, так,
після роботи ми ходили до місцевого рибальського клубу
або їздили на водоспади Таравера.
Він завжди був готовий до пригод.
Він був дуже захоплений природою.
Не лише Факаарі й не тільки вулканом.
ТЕ ПУЯ
ФЕНІКС ФАКААРІ / ВАЙТ-АЙЛЕНД
Були пориви вітру, хвиля була досить велика.
Багатьох бідних пасажирів, власне, перевели
в задню частину «Те Пуя»,
бо в них була сильна морська хвороба.
Я сидів зі своєю сім'єю, ми начебто…
не приколювалися над ними, але сміялися трохи,
посміхаючись до себе. Нам дуже подобалося бути на воді.
І ми насолоджувалися качкою.
Ми навіть не підозрювали, наскільки бурхливим буде море.
Ми були на цьому човні, мабуть, хвилин 90.
І я б сказав, принаймні сім чи вісім людей блювали тільки тому,
що весь корабель то підіймався, то опускався,
і було видно то океан, то небо, то океан, то небо.
Мене мало не знудило.
Тобто я буквально трималася за живіт ось так.
Півтори години туди і півтори назад.
У деякі дні можна поїхати туди, і буде жорстко,
це може бути жахливо. І якщо вам незвично годину бути на човні,
вас швидко здолає морська хвороба.
Отже, був також інший варіант.
Можна було сісти на гелікоптер, і це лише 20 хвилин польоту.
Пробудження того дня
для мене було трохи нервовим, трохи стресовим.
Це перший день, коли мені дозволили летіти з пасажирами самому.
Спочатку я приїхав до Нової Зеландії, щоб отримати ліцензію.
Просто шукав хороше місце, щоб навчитися літати.
У ясний день,
злітаючи з материка, можна побачити Вайт-Айленд.
До нього можна летіти по прямій.
І умови того дня були просто… то були ідеальні умови.
Коли «Фенікс» наблизився до острова,
екіпаж почав готувати нас до висадки.
І моя дочка сказала: «Ходімо, тату, я хочу бути першою на острові».
Екскурсія розпочалась і…
ми просто повільно йшли.
Два гіди, один із них ішов першим,
а інший останнім, і ми групою залишалися між ними.
Це схоже на сцену з «Парку Юрського періоду»,
коли наближаєшся до нього.
Перша посадка на Вайт-Айленді для мене була як посадка на Місяць,
бо це такий сюрреалістичний ландшафт.
Тож після приземлення я провів інструктаж із безпеки.
І почав іти до кратера.
БРАЯН КРАТЕРНЕ ОЗЕРО
Більша частина вулкана розташована під водою,
тому ви бачите тільки його вершину.
Вайт-Айленд – це стратовулкан.
Коли він вивергається, у ньому немає потоків лави, як у гавайських вулканів.
Він наче відкладає шари каміння
та попелу й таким чином «будує» себе.
Коли «Те Пуя» прибула на острів, ми сіли
в ці човники, що звуться «Зодіак».
Це просто… надувні гумові човни.
Це просто дуже коротка поїздка на острів.
Так, близько хвилини чи двох.
І вони прибули до цього дуже хисткого цементного причалу
з іржавою металевою драбиною.
Лунали звуки хвиль, що розбивались об пляж,
омивали берег і надавали морському бризу запаху солі.
І ще цей
майже як… сильний сморід сірки.
Він виглядав зовсім пустельним. Жодних ознак життя.
Коли ми зійшли з причалу і вперше побачили його по-справжньому,
у мене було уявлення, як мав виглядати вулкан, але
це було щось інше.
Ніякої лави. Просто багато пари.
Це було дуже гарно,
але я чітко відчувала, що ми десь у глушині.
Там ми розділилися на групи.
Моїми гідами на острові були Хейден і Тіпене.
Тіпене, гадаю, був учнем. Хейден показував йому, що до чого.
Тіпене був дуже допитливим.
Завжди ставив запитання, знаєте.
Пишався тим, що він маорі.
Він був радий, що має таку роботу.
Йому подобалося кататися на човні, спілкуватися з людьми.
Він любив розповідати їм усілякі історії,
міфи та легенди маорі.
Того дня він не мав працювати.
Ми збиралися на закупи.
Але його викликали, щоб замінити когось, і він пішов на роботу.
Ці гіди, пілоти та шкіпери
так добре знають острів, до останнього камінця.
Вони знають Факаарі краще за всіх.
Гаразд! Ласкаво просимо на Вайт-Айленд.
Сьогодні я буду вашим гідом у невеликій екскурсії островом.
Нам дали каску з ремінцем на підборідді,
а потім респіратор.
Отже, що ми збираємося робити, ми обійдемо з цього боку
до головного кратера. Зупинимось
у кількох цікавих місцях по дорозі.
Я розкажу вам деяку інформацію про острів.
Ем, так, тож якщо все гаразд,
починаємо нашу екскурсію, ходімо.
Перша група пішла досить швидко
після короткого інструктажу з безпеки.
Ми ще збирали нашу групу.
А для чого це?
Ви смоктатимете їх,
це допоможе виробляти слину.
Щоб будь-яке подразнення, яке ви отримаєте від самої пари,
вона заспокоїть його. Тож ви не будете надто кашляти.
Стежка на острові – це одна петля, яка починається на пляжі.
ПРИСТАНЬ, ФЕНІКС, ТЕ ПУЯ
Коли доходиш до кратера,
розвертаєшся й ідеш навколо острова.
КРАТЕРНЕ ОЗЕРО
А потім назад до ущелини біля входу.
ГЕЛІКОПТЕР
На острові досить багато газу, який прагне вирватися,
це щось, що має пробитися крізь якусь більш в'язку, е-е,
каламутну речовину.
Таким чином, ви ніби чуєте це «буль-буль», такі звуки.
Тож що відбувається: сірка піднімається разом із парою.
Вона кристалізується, падає зверху, шар за шаром,
а потім формується конструкція, схожа на димар, як на будинку.
Тож це зветься область сірчаного димаря.
Ландшафт, це каміння, і попіл, і багно.
Але потім серед цього сірого кольору
розкидані відкладення сірки,
найпрекрасніші яскраві, жовті
і яскраво-білі кристали, які, здається, сяють на сонці.
Ви насправді відчуваєте неосяжність
і силу того місця, куди потрапляєте.
Цей блиск, знаєте, Матері-Природи
в її найпрекраснішій, але й смертоносній формі.
Наш гід сказав, що зазвичай озеро гарного блакитно-зеленого кольору,
а того дня воно було білим, бо, можливо, вночі
відбувалася якась активність,
через яку на озеро знову впав попіл.
Гадаю, таке буває досить часто,
і, як на мене, гіди не переймалися, тож і я не переймався.
Тож ми починаємо підійматися до кратера.
Ми зупинялися, щоб зробити кілька світлин, кожні пару метрів або близько того,
і я заговорила з нашим гідом та запитала його,
я сказала: «То коли було останнє виверження?
Бо я… мій… Я тут трохи нервуюсь». Гм,
він сказав, що було одне у 2013 році, одне у 2016.
І я така: «Ну, зараз кінець 2019 року, і я дуже нервуюсь».
Хейден згадав, що на острові другий рівень ризику.
Тоді він не пояснював, що це означає.
Гм… але він сказав, що це вищий ризик активності, і це мене непокоїло.
Перший рівень, другий, насправді це мало що означало.
Перший рівень – мало що відбувається, другий рівень – підвищена активність,
а потім третій рівень – виверження, тож знаєте…
Між першим і третім рівнями була купа варіантів.
Ми повернулися до того місця, де висадилися.
Ми повернулися на «Фенікс» і якраз готувалися відпливати.
Ми почали розмовляти з одним із екскурсоводів
про те, що
вся вулканічна активність на Вайт-Айленді відбувалася або вночі, або
коли там нікого не було.
КАМЕРА GEONET, СПРЯМОВАНА НА ВУЛКАН 7 СЕРПНЯ 2012 РОКУ
Отже, здавалося, наче він люб'язний до відвідувачів.
Це було щось на кшталт «Я вивергнусь, коли вас не буде».
Коли ми покинули острів і попрямували назад, я знову глянув на кратер
і побачив екскурсійну групу з іншого човна.
ПІСЛЯ ВІДПЛИТТЯ «ФЕНІКСА» НА ОСТРОВІ ЗАЛИШАЛОСЯ 47 ЛЮДЕЙ
Завжди було класно підійти до кратера
і просто чути, як усі ахають і кажуть:
«Вау» і «Боже мій, це чудово»,
і всі починають фотографувати.
Ми запрошували геологів, щоб вони глянули на нього.
А з іншого боку все навпаки, якось типу:
«Я просто хочу фото кратера, я просто його хочу для Instagram».
Ми дісталися вершини кратера,
напевно, близько другої години дня.
Ви просто дивитеся вниз, у цю зяючу, нескінченну яму з парою.
Це страхітливе видовище.
Нам дозволили ще раз
сфотографуватися перед кратером.
Я помітив, що інший корабель, «Фенікс», щойно відплив від острова,
потім ми зависли там на кілька хвилин,
а потім почали спускатися назад.
Я думаю: «Добре, ми вже спускаємось.
Екскурсія добігає кінця». Тож я почуваюся трохи краще.
Вони були з круїзного лайнера,
тож ми мали досить щільний графік.
Отже, ми рухалися досить швидко. І ми поверталися до пристані.
Інша група відстає від нас, мабуть, хвилин на десять,
отож ми йдемо від кратера, а Хейден підходить до кратера.
Від кратера ви повертаєтеся назад,
потім ще десь метрів 500 метрів до пляжу.
Того дня в мене було чотири пасажири, дві пари.
І на тому етапі ми випередили людей із човна,
групи, які йшли до кратера.
Я впізнав Хейдена і привітався з ним, і…
коли він пробирався до кратера зі своєю екскурсійною групою.
Ми підійшли до кислотного озера.
Ми бачили бульбашки між хмарами пари,
яка здіймалася до наших облич.
Хейден сказав, що ми можемо побути там лише дві-три хвилини,
лише стільки, щоб добре озирнутися та зробити кілька фотографій, тому що
хімічні речовини, які е-е… вивільнялися там нагору,
були набагато шкідливішими.
Усі поспішали зробити фото.
Настав час рухатися далі, один за одним.
Моя сестра була попереду з Хейденом.
Еее… Я був з батьками ближче до середини групи.
Приблизно на півдорозі до пристані були ці два струмки,
і вони текли з різних частин острова.
Тож гіди сказали зупинитися,
занурити пальці та скуштувати воду.
Там дійсно відчувався смак різних мінералів.
Я щойно скуштував воду, стояв спиною до кратера
і почув, як один із туристів сказав: «Гей, погляньте на це».
І ви обертаєтесь і бачите цю маленьку чорну хмаринку, що виходить із вулкана.
Це не виглядало жахливо. Власне, я це сфотографував.
14:11
Це було схоже на дим із труби. Без звуку.
Ми всі обертаємося і бачимо щось майже схоже на чорний феєрверк
або дементора з Гаррі Поттера з чорним довгим хвостом.
Тож ми всі дістали телефони й почали фотографувати.
Невдовзі після цього пролунав іще один, більший, вибух,
після чого в повітря злетіла масивна, ще більша група каменів,
а потім усе повільно почало збільшуватися в інтенсивності та розмірах.
Я вже знала.
Це, це погана новина. Треба бігти.
Я обернулася й побачила стовп диму.
Він уже був вищий за вершини Вайт-Айленда.
Я відразу зрозуміла, що відбувається.
Мій мозок просто… був перевантажений
і я старалася йти якомога швидше, намагаючись вирішити, що робити.
Тоді я почув,
як позаду мене Келсі просто кричить: «Біжи!», і тоді все почалося.
-Вперед! -Вперед!
Енні!
ЗАПИС ІЗ ТЕЛЕФОНУ ЛЮДИНИ, ЩО ВИЖИЛА
Тоді я була у відчаї. Я проживала свій найгірший кошмар.
Ми чуємо, як Хейден попереду кричить, щоб ми бігли,
і в цей момент починається паніка,
і ми просто починаємо бігти, рятуючи свої життя.
Мої батьки бігли за мною по п'ятах.
Ми відчули тінь вибуху, що піднявся за нами.
Нам удалося втекти та сховатися за
дуже великим виступом скель якраз перед тим, як хмара попелу наздогнала нас.
Це була просто чорна порожнеча.
Було чутно лише гуркіт і ревіння.
У той момент я нічого не міг зробити.
Ми йшли до наступної бухти, що була якраз за скелею,
і тоді сталося виверження.
Боже мій. О ні.
Я дивлюся, як воно піднімається, і це красиво.
Білий – чисто білий, чорний – темний.
Це просто… Це чудовий момент.
За кілька секунд те, що було красивим, стало страшно зловісним.
Ця хмара попелу почала скочуватися зі скелі.
Екіпаж розуміє, що сталося.
Човен почав значно прискорюватися.
Ми досі зовні. Екіпаж кличе всіх у салон.
Усі всередину негайно!
-Заходьте швидко! -Бігом!
Боже!
ПРИСТАНЬ. БРАЯН
Ми йшли до берега, і один із моїх пасажирів запитав мене:
«Нам тікати?» І я озирнувся через плече, і
тоді я побачив це потужне виверження.
Пам'ятаю, як побачив через ліве плече,
як ці ніби снаряди теж летять у наш бік.
Здавалося, він піднімається на тисячі футів
і просто не закінчується.
Я глянув на гелікоптер,
який був за триста-чотириста метрів від мене.
Тож я… це взагалі не варіант.
Другий варіант – бігти до води.
Тому я сказав їм тікати до води.
Коли я дістався причалу, я просто пішов і стрибнув.
Я пам'ятаю, як ударився об воду і просто затримав подих, наскільки міг.
Усе просто почорніло.
ЗВУК ІЗ ТЕЛЕФОНУ ЛЮДИНИ, ЩО ВИЖИЛА
Я тільки пам'ятаю, як камені били по мені та моїй касці.
Це було найтемніше, що я бачив у житті.
Темніше будь-якої ночі, яку я коли-небудь бачив, просто непроглядна темрява.
Якщо почитати будь-яку літературу про пірокластичні потоки,
люди з них не виходять.
Я знала, які шанси вибратися з цього, тож так,
нам просто потрібно було сховатись і схрестити пальці, насправді.
Я тримала сонцезахисні окуляри та протигаз на обличчі й просто не відпускала їх.
Я чую крики інших людей.
Це просто жахливо.
Я виразно пам'ятаю відчуття, ніби моя спина обпалена.
Мої руки та ноги обгоріли так сильно, так швидко, що я їх навіть не відчував.
Я чула, як Метт сказав: «Пробач, Лорен».
І це розбило мені серце.
Я трималася за його руку, тому що я була впевнена:
«Сьогодні ми помремо, і я просто хочу, щоб наші тіла знайшли разом».
Запах був приголомшливим.
Сама тільки спека була просто нестерпною.
Перегріта пара, просто, гм… спалює мене живцем.
Я щосили намагався взагалі не дихати.
Тримати рота закритим, тримати очі заплющеними.
Я спробував прийняти позу ембріона, тому моя спина взяла на себе основний удар.
Під водою немає шуму.
І просто чекаєш, коли знову з'явиться якесь світло.
Таке відчуття, що ти просто не знаєш, коли це закінчиться,
бо просто немає світла, просто нічого.
Якоїсь миті було трохи світла. Пригадую, як дивився на нього.
Я подумав: «Дяка Богу за це».
Почав пливти до нього, але воно знову зникло.
Я кажу Меттові, що кохаю його. Я кричу це кожні дві секунди.
«Я кохаю тебе».
«Я кохаю тебе». І все, що я чую, це його крик від болю.
Я ніколи не чула, щоб він так кричав.
Біль був просто нестерпним. Опіки пройшли крізь увесь мій одяг.
Усе виверження тривало дві-три хвилини.
Це були поки що найстрашніші дві хвилини в моєму житті.
Я подумав: «Ось і все.
Це мій останній день на цій планеті. Ми помремо в наш медовий місяць».
Я пам'ятаю, як визирнув із того вікна
і тепер я взагалі не бачу острова. Його більше нема.
Мені здавалося, що час уповільнився.
І я завжди казав: «Послухайте, якщо зі мною щось станеться,
я відчуваю, що прожив, знаєте, для свого віку дуже хороше, повне життя,
і я задоволений тим, чого досяг».
Але тоді я зрозумів: «Ні, я ще не готовий відпустити.
Думаю, я просто продовжу, е…
щосили намагатися вибратися з цього живим».
Попіл почав осідати на поверхні води,
знову почало з'являтися світло, і тоді я виринув.
Я озирнувся в бік острова.
Було видно, що все… у повітрі все ще була певна кількість попелу,
що наче падав на острів.
Насамперед я вигукнув ім'я Лорен.
Я був у такому поганому стані, що боявся, що вона померла.
Тож я просто пам'ятаю, як мені було страшно.
Усе гаразд.
Тож зрештою…
коли я побачив, як вона рухається, здається, вона сказала: «Я тут».
Це було найбільше полегшення, яке я відчував у житті, коли вона відповіла.
Це був би мій найгірший жах, якби я вижив, а вона ні.
Це було б гірше, ніж… що завгодно.
Я б не зміг жити сам.
Щойно виверження припинилося,
я гадаю, від шоку я просто встав і пройшов кілька метрів.
Ми були неподалік від кислотного озера.
Е-е, там були вигуки та крики, гм, плач.
Я бачив, як деякі люди каталися по землі, е-е… намагалися впоратися,
е-е, з сильним болем, і це було жахливе видовище.
Поступово все стишувалося, а потім просто припинилось і
стало спокійно і тихо. І я подумала:
«Ну, зараз або ніколи».
Отже, я підвелася й почала кричати всім, щоб ішли за мною,
щоб уставали, а потім пішла назад до пристані.
Особисто я фізично був у повному порядку.
Але всі, хто був на острові під час виверження, ніхто з них не був у порядку.
Нікому не вдалося врятуватися від пари.
Ця пара, ідеться про 200 градусів за Цельсієм.
Тож… стаєш схожий на варену курку,
грубо кажучи.
Я подивився на свою руку і
побачив, що весь шар шкіри просто відвалюється.
Тобто я знав, що і я і вона в поганому стані.
Єдине, про що я думав, було: «Зараз ми йдемо з цього острова».
Будь ласка, біжіть! Біжіть! Біжіть!
Мені було дуже важко ходити.
Я кілька разів падала.
Метт обгорів набагато сильніше за мене,
бо на ньому було набагато менше одягу, ніж на мені, але він допомагав мені.
Я біг на чистому адреналіні.
Я приблизно знав, де пристань, і саме туди я прямував.
У той момент я побачив одну з груп, що йшла до пірсу,
і всі вони почали збиратися біля пірсу.
Близько двадцяти людей чекали на допомогу.
Я не знав, що ми це зробимо,
але шкіпер спрямував човен туди,
звідки ми щойно прибули.
І коли ми поверталися туди,
ми ввійшли в тінь хмари попелу, тож стало темно.
О Господи.
Берегова охорона Факатане, я Фенікс, як мене чутно?
3 ХВИЛИНИ ПІСЛЯ ВИВЕРЖЕННЯ
Я чув виклик на УКХ від шкіпера, якого я знав,
е-е, він звучав дуже тривожним.
«На острові є люди, відбувається виверження».
І в його голосі можна було почути тривогу, це було серйозно.
БЕРЕГОВА ОХОРОНА
Миттєво мої телефони просто почали дзвонити.
Потім я побіг через парковку до річки, де можна було побачити Вайт-Айленд.
Звичайно, була велика хмара над островом,
і вона не зупинялася.
О Боже.
Усього через п'ять хвилин
він знову запитує, де допомога,
тож ясно, в якому вони тяжкому становищі.
Вони кличуть на допомогу
і вже за кілька хвилин питають: «Де допомога?»
ПОЛІЦІЯ
Хтось зайшов до нашого офісу одразу після другої
і сказав нам, що Факаарі вивергається.
У нас немає прямої видимості з Факаарі, але над пагорбами
ми могли бачити досить вражаючу хмару.
Інший співробітник, гм, сказав: «О, є ж камери.
Давайте перевіримо камери».
І ми бачили, знаєте, такі в основному маленькі чорні цяточки,
але ми знали, що це люди, і тоді
ми усвідомили, що там були люди.
МАЯК
Ми працювали.
У нас був дедлайн.
Ми почули сирени й подумали: «Що відбувається?»
Я під'їхала до заповідника Матаатуа,
зупинився, підбігла, перебігла ту велику трав'янисту ділянку.
Ми знали, що щось не так.
Стовп диму був більшим, ніж зазвичай.
Люди просто дивилися на виверження Факаарі.
Я була вдома й побачила останні новини.
Люди почали приходити до мене додому і…
Боже, я досі
намагалася це обміркувати й усвідомити, розумієте?
Просто думала…
Насправді я був на похороні маорі,
і відчував із енергії
моїх слів, що щось не так.
Коли я пішов подивитися, я побачив дим, що піднімався,
і це була не звичайна вулканічна хмара над Факаарі,
вона була дуже темною і щільною.
Коли я зрозумів, що це відбувається насправді, я просто зламався й заплакав.
ПОЛІЦІЯ
Спочатку виникла деяка плутанина щодо того, ким були туристи,
які приїхали на острів,
і хто їх привів туди.
Але ми були впевнені,
що на острові під час виверження були люди.
Ми звернулися по допомогу до берегової охорони Факатане,
і вони попрямували до Вайт-Айленда.
Але це півтори години морем.
Це засмучувало, тому що ми мали… гм,
розумієте, щоб наші човни запливли так далеко,
потрібно трохи почекати.
А потім із Окленда на Вайт-Айленд також вилетіли рятувальні гелікоптери.
Там були санітарні гелікоптери.
Рятувальні гелікоптери Westpac.
Це фахівці з пошуку та порятунку
з усім необхідним обладнанням та ресурсами,
але вони також були, імовірно, за годину льоту від острова.
-Боже мій, там люди. -Погляньте на човен.
Коли ми щойно повернулися до затоки,
ми побачили, що все вкрите цим сірим попелом.
Ваш мозок просто не може усвідомити, що ви бачите.
Однією річчю, яка привернула мою увагу, був цей гелікоптер.
О, дідько, подивіться на цей гелікоптер. Подивіться.
І я дуже чітко бачу, що його відштовхнуло назад.
Тепер він наполовину відірваний від палуби, і гвинти погнуті.
Саме тоді я почав думати про
силу того, що насправді сталося під час цього виверження.
Я згадав, що зробив три чи чотири фотографії
через кілька хвилин після того, як ми покинули пристань.
Якщо добряче придивитися,
то можна побачити лише ці маленькі цяточки людей прямо на кратері.
Моя група все ще була біля кратера.
Ми всі були приблизно за 100-150 метрів
від точки виверження.
Зліва від себе я бачив своїх батьків.
Мій батько сидів, намагаючись упоратися зі своїм протигазом.
Я тоді не бачив свою сестру.
Я бачив свою матір…
яка просто лежала там. Не дуже рухалася, е-е…
і не подавала жодних сигналів.
Було так багато людей…
Острів продовжує випускати пару з Кратерного озера.
І ми бачимо людей на пристані.
Я бачу принаймні 16.
О Боже, вони просто вкриті попелом.
Боже мій. Там.
Щойно ми побачили, наскільки сильним було виверження,
наша мета наче змінилася.
Тепер ішлося про необхідність допомагати людям.
У той момент я мав прийняти рішення.
Мені плисти до човна, щоб самому бути в безпеці,
чи повернутися та спробувати допомогти?
Це час, коли ти проходиш випробування та робиш усе можливе.
Я поплив назад до пірсу й почав допомагати людям сідати у гумові човни.
Усі в шаленій гонці, щоб потрапити на човен «Зодіак».
Ми не знали, чи це було попереднє чи основне виверження.
Тож на тій пристані було стовпотворіння. Нам треба було вибиратися з острова.
Я можу стрибнути.
-Зачекайте! -Чекайте!
-Допоможіть! -Просто зачекайте!
Ми спробували сісти на перший човен,
який, власне, зупинився біля причалу, але люди проштовхувалися вперед,
ми не могли на нього потрапити. Отже, коли підплив наступний, я схопився за драбину,
а потім просто плюхнувся в човен.
Гаразд, люди.
Не торкайтеся до мене, ой,
не торкайтеся до мене.
Знаєте, той етап був хаотичний,
люди намагалися встрибнути,
і треба було їх стримувати. Трохи відштовхувати їх.
Пам'ятаю, як хапав їх за руки, допомагаючи залізти в човен,
і їхня шкіра просто злазила в руках, розумієте.
Тож це справді схоже на… щось на кшталт фільму про війну, розумієте?
Боже мій.
-О Боже… -Давай.
-Допоможіть! -Допоможіть!
Надувний човен повернувся на «Фенікс»,
одна з гідів дістала три чи чотири аптечки,
я бачу, що вона розгублена,
я був зовсім поруч із нею і сказав їй:
«І я, і моя дочка навчені надавати першу допомогу,
ми можемо допомогти?»
Її відповідь була: «Нам потрібна вся допомога, яка тільки можлива».
Тож я взяв аптечку
і пішов до корми.
Перші з тих, хто вижив,
заходили на човен.
І ми влаштовуємо медичне сортування,
ми їх розсаджуємо. Ми просто намагаємося полегшити
біль від опіку прохолодною водою.
Вони просто кричали: «Витягніть мене звідси». «Заберіть мене звідси».
Човни тут, човни вже тут!
-Боже мій. -Мотор працює.
Вони мали опіки від 45% до 80% тіла або навіть усього тіла.
А показники виживання після 45% значно знижуються.
Отже, ви знаєте, що маєте справу з людьми, які…
які помруть приблизно протягом наступної години, повертаючись на берег.
Це була… досить жахлива ситуація.
І тоді човен був ущент заповнений.
Знаєте, тому нам треба було повернутися на берег якнайшвидше.
КІЛЬКА ЧЛЕНІВ ЕКІПАЖУ «ФЕНІКСУ» ДОБРОВІЛЬНО ЗАЛИШИЛИСЯ НА ОСТРОВІ
ДЛЯ ПОШУКУ ТИХ, ХТО ВИЖИВ.
ПОТІМ ЧОВЕН ПОЧАВ 90-ХВИЛИННУ ПОДОРОЖ НАЗАД НА ВЕЛИКУ ЗЕМЛЮ.
ЗА 30 ХВИЛИН ПІСЛЯ ВИВЕРЖЕННЯ
Мені подзвонила дружина
і вона сказала: «З Факаарі йде величезна кількість диму,
усе гаразд?»
і я кажу: «Ну, думаю, так». Я сказав: «Я нічого не чув,
але я думаю,
Хейден повідомить нас».
І я подивився через щілину на океан, і,
чорт забирай, там було… Піднявся великий стовп диму.
Я їхав уздовж узбережжя,
і саме тоді помітив дуже великий стовп диму,
більший, ніж зазвичай, і точно темніший.
Я дивився нього: «Щось… щось відбувається».
У Volcanic Air повідомили про те, що сталося виверження.
Я справді побачив на одній із камер вулкана,
що розташовані на березі у Факатане.
КАМЕРА ВУЛКАНА GEONET 9 ГРУДНЯ 2019 РОКУ
Звісно, стало очевидно, що
сидіти склавши руки й нічого не робити – не варіант.
Ми знали, що на острові є люди.
У нас були засоби й можливості спробувати допомогти,
і це було правильно, і це ми й зробили.
Як і в усьому, знаєте,
коли справа доходить до прийняття рішень та подій,
ви або робите, або ні. Тож я роблю.
Я подзвонив Тімові і сказав: «Я йду».
І він сказав: «Так, побачимося там».
Я подзвонив двом дуже досвідченим людям, які працювали на мене.
Я сказав: «Підготуйте машину,
заправте її, візьміть спорядження, яке нам може знадобитися,
візьміть іще маски й води».
А потім вони злетіли. За кілька хвилин я піднявся.
ЗА 40 ХВИЛИН ПІСЛЯ ВИВЕРЖЕННЯ
По рації було чутно всю балаканину,
і тоді я почув голос Джона Фаннелла.
Насправді я
літав у Факатане своїм літаком,
просто тестуючи нове обладнання.
Саме тоді я почув, як Марк Лоу по рації викликає літак.
Нам було потрібно, щоб хтось кружляв і був ніби ретрансляційною станцією
або передавав повідомлення,
тому що на Вайт-Айленді дуже обмежене покриття стільникового зв'язку.
Там немає стаціонарної радіостанції чи будь-якої радіосистеми.
Я зголосився допомогти.
У мене було багато палива, я мав можливість дістатися туди.
І… я навіть і не думав про те, щоб не полетіти.
Постраждалі лежали по всьому човні,
спереду, ззаду.
Ми всі ніби грали свої власні ролі, допомагаючи людям.
Я думаю, що кожен із нас на тому човні трохи допоміг.
Отже, ми маємо справу з відкритими руками,
ногами, обличчями, але опіки були набагато серйознішими.
Я пам'ятаю, що це був ключовий момент, коли я подумав:
«Що може обпекти через одяг,
але не пропалити сам одяг?»
Насправді я зрозумів, що пара завдала серйозніших травм, які ми не бачили.
У салоні нам не було місця.
Тож зрештою ми опинилися на носі судна,
забризкані солоною водою на холодному повітрі та на сонці.
Це була жахлива дорога назад.
Я просто все дивилася на обрій і думала:
«Як ми ще не там? Уже точно минули години».
Але так, тобто було чути човен, який ішов на повному ходу.
І так, це було наче «Давай, човен. Давай, Фенікс».
На борту «Фенікса» було близько 26 поранених або
тяжко поранених.
Ось тоді я й подумав:
«Дідько, є ціла купа людей, про яких іще треба щось з'ясувати».
21 ЛЮДИНА ЗАЛИШИЛАСЯ БІЛЯ КРАЮ КРАТЕРА, НАЙБЛИЖЧЕ ДО МІСЦЯ ВИВЕРЖЕННЯ.
Я поряд із кислотним озером.
Я просто сидів, хитаючись від болю.
Усе, усе моє тіло просто заніміло. Я… я бачив свої руки,
вкриті сірим попелом.
Я просто думав: «Я помру тут. Я помру, ось і все».
Я сидів посеред приблизно… півдюжини або більше чоловік.
Людей, що були мертві або вмирали.
Тоді було чути, як голоси поволі починають розсіюватися.
Крики стають рідшими.
Плач стає тихішим.
Я знав, що шанси вижити найвищі
при будь-якій травмі, якщо отримати медичну допомогу протягом першої години.
Просидівши там півгодини,
я зрозумів, що ніхто не прийде.
І тут щось просто клацнуло.
«Просто встань та йди шукати допомоги».
Встати та піти від батьків,
це було… я б сказав, найскладніше, що мені колись доводилося робити.
Але коли я знайшов у собі цю силу, це була не прогулянка,
а скоріше спотикання. Я силував себе, щоб продовжувати йти.
Через п'ятнадцять-двадцять хвилин дороги назад
люди почали кричати:
«Мені потрібна вода!»
Ми просто робили все, що могли, з Меттом та Лорен.
І тими хлопцями спереду.
Те, що було в моїй аптечці,
мало набагато меншу цінність, ніж сам контейнер.
Я витрусив усе зі своєї аптечки й почав наповнювати її водою.
Ми просто починаємо лити холодну воду прямо їм на руки,
на відкриті ділянки тіла.
Усі так чи інакше кричали про допомогу.
Думаю, ми всі просто робили те, що могли тоді.
Мені кілька разів казали:
«Тобі треба сісти,
мабуть, ти надихався попелом і всім іншим».
Але хм… у такій ситуації дуже важко сісти,
знаєте. Тож ти просто продовжуєш.
Вони загорнули мене в ковдру, щоб тримати мене в теплі,
а потім Джефф Хопкінс навіть, знаєте, притиснувся, щоб зігріти мене.
Вона каже мені: «Я не виживу».
«Я не виживу».
«Виживеш. Це не кінець твого життя.
У тебе попереду багато років».
Вона спитала, чи можу я просто взяти її за руку,
а я не міг тримати її, тому що вона була дуже обпалена.
Зазвичай я не релігійна людина, але пам'ятаю, як молилася Богу,
щоб він просто покінчив зі мною,
щоб мені більше не було боляче. І тут я знепритомніла.
Мені було дуже важко дихати.
Мої ноги обважніли.
Потрібно багато зусиль на кожному кроці… ну, щоб продовжувати йти вперед.
Я пам'ятаю, як Хейден раніше казав нам в інструктажі з безпеки, щоб ми спробували
повернутися до берега вздовж струмка.
Я повернув за поворот, де мені треба було перетнути струмок.
Він був дуже гарячий, пекучий, і мені довелося перестрибнути через нього.
І все, що я хотів зробити, – це просто знову сісти.
Але я знав, що якщо зроблю перерву та сяду, то вже не встану.
Коли я дістався острова, було видно,
що з нього ще здіймається попіл, досить сильно.
Цілий стовп попелу та пари.
Так що я подумав… «Добре, я озирнуся».
Тож я полетів до кратера.
Я пам'ятаю, як подивився вниз і подумав: «Боже, це схоже на людину.
Схоже, більше.
Ні, схоже, це хлопець сидить».
А потім я подумав: «Чекай, там іще багато всього».
Я намагався летіти і з рацією, і зі стільниковим телефоном.
Я тримався з навітряного боку від хмари попелу і з одного боку,
просто рухаючись туди-сюди.
Я знав, що ми повинні передати владі інформацію про те,
наскільки серйозна ситуація, щоб вони могли спланувати
і виділити додаткові ресурси, якщо необхідно.
Я сказав Марку: «Нам треба знати кількість загиблих
та кількість поранених».
Я намагався приземлитися в кількох місцях, надто запорошених,
тоді знайшов один зі своїх дерев'яних вертолітних майданчиків,
прицілився на нього
і просто влетів прямо в нього і зробив своєрідний бернаут.
Я залишив двигун увімкненим. Схопив маску і вистрибнув.
Потім я знайшов кілька слідів уздовж струмка.
І я був зосереджений на плануванні підходу до острова,
знаєте, там було дуже багато пилу.
Таким чином, ми повинні були сідати дуже уважно.
Спочатку я забув маску і не встиг відійти далеко від гелікоптера,
коли зрозумів, що там важко дихати.
Це було дуже важко. Потрібна була маска.
Побачив одну людину, потім іншу.
Бачив групу трохи вище.
Притомні, ледве притомні.
Деякі люди кричать голосніше, ніж інші.
Я міг скласти собі картину того, що там відбувалося.
Ми просто знаходили дедалі більше людей, які потребували допомоги,
і це було просто… для мене дуже швидко стало абсолютно очевидним,
що це величезне лихо, з яким нам треба було впоратися.
Я зв'язався з хлопцями
та дав їм інструктаж. Сказав: «Дивіться, тут багато людей.
Деякі з них мертві.
Є багато живих, і ми дістанемося до всіх».
Ми передавали інформацію до авіадиспетчерської служби.
Щоб вони направили два рятувальні гелікоптери Westpac на Вайт-Айленд.
Я сказав: «У нас тут люди, які страждають від сильного болю,
і в нас немає медичного обладнання.
У нас немає гелікоптерів із ношами.
Ви потрібні нам, хлопці, тут, на острові».
Вони відповіли одразу.
«Ми прилетимо напряму».
Тож я зв'язався з Марком і сказав: «Допомога вже в дорозі.
Скоро стане краще».
Отже, тоді ми лише почали працювати
з усіма на землі,
просто очищаючи їхні дихальні шляхи,
прочищаючи носи, е-е… поміщаючи деяких у безпечне положення,
надягаючи протигази на людей,
та, е-е, промокаючи водою де ми могли.
Просто продовжували, доки не наспіне додаткова допомога.
Попіл усе ще падав на нас.
А ще час від часу ми чули
гучні, знаєте, хлопки, коли щось відбувалося в стовпі диму.
Так чи інакше… тріскало.
Катер берегової охорони Факатане зустрів «Фенікс» десь на півдорозі
до Факатане, підійшовши до борту.
Шкіпер повідомив, що на борту є кілька людей у критичному стані.
Тому вирішили взяти бригаду швидкої допомоги
на борт «Фенікса», щоб допомогти подбати про них на зворотному шляху.
Парамедики застрибують, і ми негайно знову вирушаємо.
Я очікував: «Ах, парамедики візьмуть усе на себе».
Але насправді, хоч у них і була велика аптечка,
у ній не було нічого, що могло б допомогти.
І фельдшер просто сказав: «Просто далі робіть те, що робите.
Далі заспокоюйте. Ми більше нічого не можемо вдіяти».
Люди почали збиратися на березі там,
уздовж гирла річки.
Було видно багато машин швидкої допомоги, поліції.
Було відчуття, що кожен
передовий співробітник служби екстреної допомоги був там.
Щойно ми дізналися, що човни повертаються,
я пішов і розчистив для них причал,
бо знав, що вони підійдуть до першого причалу і розвантажаться.
Ми саме намагалися встановити,
де ми організуємо сортування людей, які сходять із човнів.
У мене був такий настрій – трохи заперечення, трохи зневіри.
Я подумав: «Мені, мабуть, варто швидко зателефонувати до Хейдена».
І я спробував зателефонувати йому, але ніхто не відповів.
Мабуть, у невеликому містечку
мережа зв'язків трохи ширша, тому
моя дружина зателефонувала до нашої подруги сім'ї
і запитала, чи все гаразд,
і вона сказала: «Не гаразд».
Я взяв дітей і помчав у місто.
Ми поїхали до Факатане,
прямо до White Island Tours.
Ми бачили тільки машини швидкої допомоги і… поліції всюди.
Там була вся родина, гм… ми всі, знаєте, просто чекали на новини.
Я дістався скелястого виступу,
звідти було видно воду, і я подумав:
«Я зробив це». І тут просто переді мною
з'явився один із членів екіпажу «Фенікса».
Він тримав рацію біля рота
і казав щось на кшталт: «Усе, час закінчувати».
Коли я почув це, я просто закричав з усієї сили, що залишилася.
Це був відчайдушний крик.
А потім він обернувся з широко розплющеними очима,
немов із шоком на обличчі, таким типу: «От дідько».
І він просто сказав: «У мене є людина, що вижила».
Гм… «Ходімо».
А потім, коли я обняв його за плечі,
я просто пам'ятаю, як сказав: «Моя сім'я».
Усе, що я хотів увесь цей час, – це просто зробити так, щоб він пішов зі мною
туди, де були всі інші.
Він сказав: «Усе буде добре, ми зараз повернемо вас на корабель».
Тож ми сіли на «Те Пуя», а потім вирушили.
Я втратив лік часу, бо був такий зайнятий,
намагаючись зв'язатися з авіадиспетчерською службою.
«Нам терміново потрібна допомога тут, ми продовжуємо знаходити людей, що вижили,
і потребуємо допомоги».
Вони вийшли на зв'язок, напевно, за п'ять хвилин,
і сказали: «Комунікаційний центр наказав нам
не летіти на острів».
На вищому рівні було ухвалено рішення про те,
що впроваджено безполітну зону.
І це було пов'язано з небезпечним середовищем навколо острова.
Доволі токсичне, кислотне й небезпечне для будь-яких рятувальників.
І був високий ризик повторного вибуху.
На даному етапі для поліції та
рятувальників їхати на острів надто небезпечно.
У даний час острів покритий попелом та вулканічним матеріалом.
Ми дослухаємося до експертних порад щодо безпеки будь-яких спроб порятунку.
Я знову зв'язався з командою Марка на землі та сказав:
«Ви просто повинні робити те, що можете, з тим, що у вас є.
Ви самі по собі».
Він каже: «Вони не прийдуть».
Тож я сказав: «Так? Е… гаразд».
Потім ми, власне, просто перейшли до плану Б.
Гм… і він був такий: «Ми будемо робити це самі».
ЗА 80 ХВИЛИН ПІСЛЯ ВИВЕРЖЕННЯ
Марк і його команда зіткнулися з жахливою ситуацією
з кількома пацієнтами із серйозними ошпареннями.
Таке тільки в кошмарах насниться.
На цьому етапі ми зібрали всіх разом,
і ми спільними зусиллями визначили тих, хто вижили
і почали доставляти їх на борт гелікоптера.
Ми сказали собі: «Заберімо з острова всіх, хто ще живий».
Щойно ми почали перевозити людей, ми зрозуміли, які серйозні були травми.
Ноги були просто цілком у пухирях, ми намагалися підняти людей,
і шкіра злазила в наших руках,
вона була на всьому нашому одязі.
Але не можна сидіти й думати про це.
Врешті-решт, просто треба йти та говорити з людьми.
Казати їм, що робити.
«Добре, гаразд, ви йдете на гелікоптер».
«Ми піднімемо вас сюди».
«Ви будете за 20 хвилин льоту від лікарні».
Знаєте, коли люди поранені, пригнічені та майже пішли з життя,
слова мають величезну силу.
І ми не встигли підготувати сидіння.
Нам доводилося, знаєте, просто піднімати людей.
Ми використовували ремені не для безпеки, а щоб люди сиділи рівніше.
Нарешті ми завантажили п'ятьох людей у перший гелікоптер, і він полетів.
Отже, мій ми завантажили, і я злетів.
У мене був один на борту,
а потім ми взяли ще одного на борт.
Ми більше не могли нікого взяти назад.
Тож тоді я піднявся в повітря з цими двома.
Я просто пам'ятаю, як думав, що хотів би, щоб цей гелікоптер літав швидше,
і насправді всі мої думки на шляху
були з людьми в задній частині гелікоптера.
Знаєте, ми давали їм води, намагаючись допомогти.
І знаєте… але так.
Вони робили жахливі, величезні зусилля.
Вони мало що могли зробити.
Тих, хто вижив, більше не залишилося.
На острові залишилися лише небіжчики.
12 ТРАВМОВАНИХ БУЛО ПОВЕРНЕНО НА ВЕЛИКУ ЗЕМЛЮ ТРЬОМА ГЕЛІКОПТЕРАМИ.
НА ОСТРОВІ ЗАЛИШИЛОСЯ 8 ЗАГИБЛИХ.
ЗА 2 ГОДИНИ ПІСЛЯ ВИВЕРЖЕННЯ
Коли ми наблизилися до берега, шкіпер Майк сказав:
«Тримайтеся, бо ми пройдемо тут на повній швидкості».
Цей човен не зупинився, перетинаючи мілину.
Він просто мчав річкою з такою швидкістю,
якої ми ніколи раніше не бачили.
Пам'ятаю, я подумав: «Цей човен іде на такій швидкості не просто так».
Там були парамедики, поліція,
пожежники
і вони просто дивилися широко розплющеними очима,
намагаючись усвідомити, що вони бачать.
ГРОМАДСЬКИЙ ПАТРУЛЬ
Гадаю, майже шоковані.
Саме тоді ми отримали уявлення про вигляд жертв.
Тобто я ніколи дотоді не бачив… людське тіло
після виверження, тож я не був, знаєте, точно впевнений…
яке воно на вигляд.
Я пам'ятаю…
бачив поліцейського, який заходив із повними руками харчової плівки.
Вони намагалися дістати в місцевих магазинах
усе, що могли, щоб накрити опіки.
Я чув, як Джефф кричав парамедикам:
«Спочатку заберіть її. Вона в критичному стані».
Метт зійшов із човна, що просто вразило мене.
Було зрозуміло, що я не хочу розлучатися з нею,
тому мені дозволили їхати з нею в машині швидкої допомоги до лікарні.
Там, де я був, ті троє, які в мене були, гм…
був момент, коли один із них просто звалився,
звалився на мене.
І, гм…
і я просто думаю, що тоді
я пережив свій власний маленький момент.
ПОЛІЦІЯ
Я пам'ятаю, як підвівся, зробив вдих,
повернувся і подивився на інший бік річки,
потім повернувся назад
і просто дуже чітко зрозумів, що нам треба робити.
Там були і пожежники, і швидка, і поліція.
І якось у цьому натовпі
мені вдалося розгледіти маму і сестру,
і я пам'ятаю, як подумала: «Не можна їм бачити мене такою».
ЛІКАРНЯ ШВИДКОЇ ДОПОМОГИ ІМ. СВ. ІОАННА
Тож я встала й не могла випрямити кінцівки.
І тому мені довелося трохи обійти біля борту човна,
прямуючи до машини швидкої допомоги,
бо я не хотіла, щоб вони бачили, як мені боляче.
Перші постраждалі внаслідок виверження вулкана
транспортуються на ношах з острова Вайт-Айленд із явними опіками.
Звісно, точна кількість іще не підрахована.
Двадцять із них, за нашими оцінками, серйозно поранені.
Я мчу до міста.
Там були мої мама й тато.
Один зі шкіперів сказав: «Хейден не вийшов.
Він… не вийшов».
Але він не був на 100% упевнений, де він є.
І ми сказали: «Не може бути. Як?»
Він сказав, що не знає, на гелікоптері він чи ні, він не був певен.
Ми були на межі, ви знаєте, летіли так швидко, як могли.
Мабуть, 120 вузлів.
Були якісь інструкції від служби порятунку,
що ми маємо летіти до аеропорту з усіма пацієнтами,
але я сказав: «Ні, ми цього не зробимо.
Летимо до лікарні».
ЛІКАРНЯ ФАКАТАНЕ
Це просто згаяний час.
Я відчував, що служби порятунку, знаєте, вже підвели нас.
Отже, знаєте, лікарня нас не підвела б, коли ми вже приїхали.
Вони потрапили б до лікарні,
і багато людей могли там швидко про них подбати.
Я думав: «Моїй мамі буде цікаво, що з нами трапилося,
коли ми взагалі перестанемо з нею виходити на зв'язок».
У мене ще був із собою мобільний телефон. Тож я попросив когось поблизу
набрати маму. Я не міг через розблокування відбитком пальця,
в мене не було відбитків пальців.
Привіт мамо, це я. Просто хочу, щоб ти знала,
і це не жарт,
вулкан насправді вивергався, коли ми були на острові,
тому ми в лікарні в Новій Зеландії.
Я не знаю, на скільки я тут,
але намагатимусь за можливості тримати тебе в курсі.
І тоді нас роз'єднали.
Я насправді не розумів, у якому серйозному стані я був.
Я, звичайно, не очікував, що пробуду в комі…
у Новій Зеландії ще більше місяця.
Вони зрізали мені обручку, і я пам'ятаю, як благала їх
не робити цього, тому що я щойно вийшла заміж.
Я була просто вбита горем, і я не дивилася, коли вони її зрізали.
Переходиш від ситуації, коли все терміново,
до такої, коли терміновість раптово зникає.
І лише тоді,
коли раптом те, чим ми займалися, було передано
професіоналам,
ми почали усвідомлювати, що тільки-но сталося.
Я подзвонив дружині.
Коли вона відповіла, я не міг говорити.
Знаєте, сльози просто почали з'являтися нізвідки.
Усі були дуже,
знаєте, емоційно та фізично розбиті на тому етапі.
Джолін, моя дівчина, прийшла, щоб забрати мене, і я зміг,
ну, знаєте, обійняти її і…
ось тоді, я думаю, все це вперше мене вразило емоційно.
Ми чули від поліції, що вісім людей залишилися на острові,
на Факаарі, вони померли.
Тіпене був одним із них.
Я впала на підлогу.
Я не могла повірити в те, що чую, знаєте…
ми це називаємо «Парекура». Трагедія.
Коли ми отримали звістку, що приземлився останній гелікоптер,
я зателефонував Марку Лоу, щоб дізнатися, що відбувається.
Я просто, знаєте, відчував, що ми як друзі,
ну знаєте, як, е-е… так, ми просто повинні повідомити їх,
ну, якнайшвидше.
Знаєте: «Я був там з Хейденом, і він точно помер».
Він бачив Хейдена, і, гм…
Він бачив його на острові і сказав, що він не вижив.
Марк казав, що бачив сліди в попелі.
І вони вірять, що саме Хейден і Тіпене ходили
й допомагали останнім, я думаю,
почуватися комфортно в останні хвилини.
Я знаю, що і Тіпене, і Хейден ставили інших на перше місце, а не себе.
Але він не повернувся додому.
Тепер ясно, що на острові було дві групи:
ті, кого вдалось евакуювати,
та ті, хто були близько до місця виверження.
Ті, хто втратили рідних чи друзів,
ми поділяємо в цей момент ваше невимовне горе і ваш смуток.
Ті, кого ви любите, поряд із ківі,
які приймали вас тут, ми сумуємо разом із вами та сумуємо разом з ними.
Офіційна кількість загиблих унаслідок виверження вулкана
в Новій Зеландії становить вісім людей.
Наразі підтверджено, що дев'ять із них загинули,
останніми були брати-підлітки…
Кількість загиблих унаслідок катастрофи в понеділок зросла принаймні до 15 осіб.
Він був відданим державним службовцем…
Серед 21 жертви були її чоловік Гевін
і 15-річна дочка Зої.
Я справді не знала, що відбувалося протягом трьох тижнів.
Мені дотоді ніхто не розповідав.
Але подруга прийшла відвідати мене в опіковому відділенні,
і я така: «О, як Хейден? Я дивуюся, що не бачу Хейдена».
І вона просто поглянула на мою родину, і так, вони всі розплакалися.
І так, ось як я дізналася.
Я прийшов до тями 17 грудня.
Мій дідусь був тим, хто… повідомив мені жахливу новину.
Мій батько був доставлений Марком Лоу прямо до лікарні, де,
на жаль, помер від отриманих травм.
Е-е, моя мати справді померла на острові,
і через кілька днів
її забрали новозеландські військові.
І вони не знають, де була моя сестра і що сталося з її тілом.
Коли предок Тітахі помер,
у нашому фольклорі говориться, що його дух,
знаєте, перетворився сьогодні на одного з охоронців океану.
Самі померлі теж стали схожими на предка Тітахі.
Факаарі дала свій дозвіл, свою згоду
на те, щоб вони лишилися там як хранителі, каїтіаки, навіки.
Вони займають своє місце в часі, де їх ніколи не забудуть.
ЗА 18 МІСЯЦІВ ПІСЛЯ ВИВЕРЖЕННЯ
Деякі дні хороші, деякі ні,
якщо хочете, щоб я була з вами на 100% чесна.
Я знаю, що люди дивляться на мене; знаю, що дивляться на мої руки.
Мені це не подобається.
Я завжди почуваюсь так, ніби маю пояснити заздалегідь,
звідки це.
Бувають дні, коли це легше, ніж в інші.
Гаразд. Тож брюссельська капуста з одного боку,
яблука та солодка картопля з іншого.
Ми з чоловіком тренуємося для участі в півмарафоні, тому
в деякі дні, коли я зосереджена на таких речах, як біг,
усе добре, і так, я можу бачити своє майбутнє,
я можу бачити щасливі дні, і не згадувати про вулкан.
Але, гм… Так, деякі дні справді важкі.
Так.
Безіменний палець працює не дуже добре
на моїй домінуючій руці, і це дійсно бісить мене.
На даний момент ми ще маємо одну операцію на місяць.
Термін цього відновлення дуже довгий.
Виверження тривало дві хвилини, а наслідки – кілька років.
Я розумію, що ніхто не контролює природу,
але вони б мали хоча б дати мені шанс ухвалити виважене рішення.
Якби я знав те, що знаю зараз,
імовірність того, що ми колись ступили б на цей острів, дорівнює нулю. Нулю.
Так, тож я обпеклася від лінії черевиків
до лінії шортів, а задня частина моїх ніг,
задня частина колін була фактично неушкоджена, тому що коли я присідала,
це фактично захищало мої коліна ззаду, це було добре.
Я знала, що там може статися.
Але ти не віриш, що це станеться з тобою.
Це не змінило моєї думки про те, як я взаємодіятиму з природою.
Тобто я не житиму в кімнаті, оббитій повстю,
бо що це за життя?
Думаю, я тепер витримаю що завгодно,
тобто це чогось варте.
Можливо, не для всіх, але для мене це чогось варте.
Протягом усього свого перебування в лікарні
я взяв за тверде правило робити фотографії прогресу через день,
щоб я міг переглянути їх і побачити, як далеко я просунувся.
У мене було 17 операцій.
Мені сказали, що я проведу рік у лікарні.
Але я дуже пишаюся тим, що моє перебування тривало загалом
мало не менше двох місяців.
Я вперта сволота.
Я відмовляюся здаватися. Я старатимусь далі.
І я відмовляюся спинятися, як би важко це не було.
Я все ще люблю ризик.
Але прорахований ризик, я думаю, це те слово, яке треба сказати.
Їх не мало бути там.
Вони не мали туди їхати.
Я бачу Факаарі зі свого дому.
Я бачу його з кожної кімнати в моїй оселі. Так.
Правду кажучи, що менше я його бачу, то краще.
Тож просто закриваєш фіранку, нехай так і буде.
Промовляєш невелику молитву.
Потім робиш те саме наступного дня, і…
Так.
Я думаю, ви знаєте, у певному сенсі
ми розуміли острів,
що результат невідомий.
Мати-Природа робить те, що хоче.
Але є ще людська природа.
Перед обличчям негараздів людям властиво
йти та допомагати.
Звичайні люди готові віддати своє життя, щоб допомогти іншим.
Це те, що робить людей… добрими людьми у світі, такими, якими вони є.
Така жахлива подія викликала багато позитиву.
Підтримка спільноти була дуже значною.
У мене є друзі, яких я не проміняла б ні на що у світі.
Слід помічати позитивне,
інакше ця хмара просто буде завжди над тобою.
Мій тренажерний зал, мої колеги по роботі,
мої друзі, моя сім'я –
усі вони підштовхують мене до того, щоб іти далі.
Вони дають мені стимул продовжувати старанно працювати.
Особливо мій дідусь, моя скеля.
Він був зі мною від самого початку.
І я б… нізащо б не зміг стільки зробити без його любові та підтримки.
У мене на зап'ясті ідеальна необпечена пляма.
Це точний обрис того місця, де була її рука.
Це було так.
Ага. Ось чому ця рука набагато краща, ніж ця.
Цю руку я навіть не можу стиснути в кулак,
а цією рукою я можу стиснути кулак повністю.
Я завжди буду поруч із ним, завжди,
я просто люблю його так сильно, і це зробило нас іще ближчими, я відчуваю.
Я намагаюся вибиратися туди кожні пару місяців, щоб привітатись.
Улюблений напій Хейдена — пиво Steinlager,
знаєте, гарне новозеландське пиво. І
ми беремо з собою дюжину, сидимо там,
ми випиваємо пару кухлів і завжди виливаємо один в океан, розумієте?
Хоч я ненавиджу витрачати, ми завжди наливаємо і…
і даємо йому випити.
Тож шукаєш маленькі моменти і шукаєш знаки,
я думаю, що потрібно знайти власні шляхи вперед.
Перед обличчям Матері-Природи і всього, що вона може нам підкинути,
ми все одно повинні пам'ятати, що, будучи людьми, ми завжди будемо одне в одного.
ВИВЕРЖЕННЯ ФАКААРІ / ВАЙТ-АЙЛЕНДУ ЗА ОСТАТОЧНИМИ ДАНИМИ ЗАБРАЛО ЖИТТЯ 22 ЛЮДЕЙ.
ЖОДНА ОРГАНІЗАЦІЯ АБО ОСОБА НЕ БЕРЕ НА СЕБЕ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЬ
ЗА ОТРИМАНІ ТРАВМИ ТА ВТРАЧЕНІ ЖИТТЯ.
ОСТРІВ ЗАЛИШАЄТЬСЯ ЗАКРИТИМ ДЛЯ ВСІХ ВІДВІДАЧІВ.
НА ОСНОВІ СТАТТІ З ЖУРНАЛУ OUTSIDE MAGAZINE
«СПРАВЖНЯ ІСТОРІЯ ВИВЕРЖЕННЯ НА ВАЙТ-АЙЛЕНДІ», НАПИСАНОЇ АЛЕКСОМ ПЕРРІ
Переклад субтитрів: Дмитро Бондарєв