Acest film este inspirat dintr-un eveniment traumatic real.
Se recomandă discreția telespectatorului.
Era o zi frumoasă.
Se putea simți căldură de la vulcan.
Se putea simți că pământul era cald.
Se văd niște nuanțe de galben frumoase.
Și portocaliu închis.
Culori peste tot.
Aburi ieșind din pământ.
Era o priveliște uluitoare.
Arăta ca pe Marte sau ceva de genul.
Era mult mai mult abur decât am crezut că va fi.
Știai că era ceva
frumos și teribil și voiai să-l vezi.
Dar ghizii noștri ne-au spus doar: „Nu vă apropiați de marginea craterului.”
Eram foarte neliniștită
și am vorbit cu ghidul nostru
și l-am întrebat: „Ce facem dacă are loc o erupție?
Pentru că devin un pic neliniștită aici.”
Îmi iubesc soția enorm,
dar să fie neliniștită e ceva obișnuit pentru ea.
Așa că, în cea mai mare parte, am ignorat-o.
Chiar am spus cuvintele: „Nu va erupe.”
VULCANUL: SALVAREA DIN WHAKAARI
INSULA DE NORD, NOUA ZEELANDĂ
Ca tânăr kiwi,
în ce loc mai bun să crești?
Ai dealurile, vânătoarea și pescuitul.
Și oceanul în care să înoți.
Nu există… nimic mai bine.
Whakatāne e o comunitate frumoasă, plină de aventură.
Din punct de vedere geografic, suntem pe coasta de est a Insulei de Nord.
Auckland e aici.
Și mai jos pe coastă e Whakatāne.
Oamenii pronunță „Wock-a-tain„ sau „Feck-a-tah-nee”
sau „Wock-a-tah-nee” sau oricum.
SALUT WHAKATĀNE
Dar e o comunitate micuță care are în centrul ei multă dragoste.
Sunt 38.000 de oameni în Whakatāne.
Avem 51% non-Māori, știți?
Și 48% Māori.
Iar comunitățile noastre se sprijină reciproc.
Împreună, avem o zonă frumoasă
care include un vulcan viu, activ și impunător,
Whakaari, în traducere, „Insula Albă”.
Insula Albă se află la 48 de kilometri în largul coastei Whakatāne.
Când conduci pe coastă,
te uiți la orizont
și vezi norii mari de fum alb
care ies din crater.
Absolut uimitor! E frumusețea brută a naturii.
În folclorul nostru, noi venim din munți.
Noi suntem de fapt urmașii lui Whakaari.
Iar noi suntem protectorii insulei însăși.
Are o energie și o putere extraordinară.
Dar e foarte specială și din punct de vedere turistic.
POARTA SPRE INSULA ALBĂ AEROPORTUL WHAKATĀNE
TURURI PE INSULA ALBĂ
Oamenii iubesc Insula Albă.
Și mulți oameni de aici au legătură cu Tururi pe Insula Albă.
Restaurantele noastre,
motelurile noastre,
totul, magazinele noastre, buticurile…
VREAU SĂ EXPLOREZ VREAU SĂ EXPERIMENTEZ VREAU SĂ DESCOPĂR
…toate se bazează pe cei pe care turismul de aventură i-a adus în orașul nostru.
CHARLESTON, CAROLINA DE SUD
Nunta noastră a fost
cea mai magică zi, o zi perfectă.
Nu cred că am mai zâmbit așa mult în toată viața mea.
Caut mereu aventura.
Ea nu caută absolut deloc aventura.
Sunt mai degrabă genul de fată căreia îi place să stea sau
care se relaxează pe plajă sau ceva de genul.
Deci, pentru luna de miere, ne uitam la croaziere.
Am găsit-o pe aceasta în Noua Zeelandă și am zis:
„E grozavă! Noua Zeelandă are o geografie și
atracții uimitoare. Pare perfect!”
Mie și surorii mele
ne place foarte mult tot ceea ce implică multă adrenalină și,
presupun, ne va expune la un risc plăcut.
Așa că am sărit de pe Turnul Auckland.
Am făcut rafting pe ape negre.
Mama și tata mai fuseseră pe câteva croaziere,
și le plăcuseră foarte mult, și ne-au sugerat,
surorii mele și mie, ideea de a merge într-o croazieră în Noua Zeelandă.
Și în acea croazieră, am putut face excursii pe continent.
Eu alegeam o excursie într-o zi,
iar Matt alegea o excursie pentru o altă zi.
Așa că, pe 9 decembrie a fost ziua în care Matt a ales o excursie.
Sunt pasionat de tot ce ține de știință. Și suna foarte interesant.
Un vulcan real de care te poți apropia și în care te poți uita.
EXPERIENȚA VULCANULUI INSULA ALBĂ CROAZIERĂ ȘI EXPLORARE GHIDATĂ
Insula Albă era ceva diferit,
ceva ce n-ai putea face în mod normal,
fiind unul dintre cei mai mari vulcani activi din lume.
APROPIE-TE DE DRAMATISM
Din descriere era o drumeție ușoară și plăcută.
Nu aveai nevoie de echipament de alpinism pentru a ajunge sus.
Era o plimbare până la crater să vedem interiorul acestui vulcan uimitor.
LAC UIMITOR DE ABURI DE ACID
L-au făcut să pară interesant, nu periculos.
Și am zis: „Bine, pare în regulă.”
Ne-am uitat la descriere și am zis: „Bine.”
Locuim în Hamilton, în Noua Zeelandă,
iar eu sunt pastor cu normă întreagă la o biserică.
Fiica mea a studiat la școală geologia și activitatea vulcanică,
iar eu i-am spus: „Ar trebui să mergem cât mai avem ocazia.”
Și pentru aniversarea mea de 50 de ani
mi-a făcut o surpriză cu bilete la Whakaari.
9 DECEMBRIE 2019
Luni dimineața, e liniște.
Nu prea e trafic prin împrejurimi.
Am ajuns la biroul de turism și am citit
câteva documente de siguranță, iar apoi ni s-a cerut doar să completăm
datele noastre de contact și ale rudelor apropiate.
TURURI PE INSULA ALBĂ
Știu că există un risc și sunt acolo cu fiica mea,
n-am de gând s-o pun în pericol.
Dar în nicio clipă nu m-am temut de ceea ce făceam de fapt.
Bună dimineața!
În acea zi, câteva bărci au făcut turul insulei,
iar noi am fost în Phoenix.
Am părăsit debarcaderul
și am mers pe râu timp de cinci sau zece minute.
Traversezi râul Bar și te îndrepți spre largul oceanului.
Și apoi, de acolo, spre Insula Albă.
Am plecat de pe nava de croazieră pe la nouă dimineața.
Am mers cu autobuzul timp de o oră până la Whakatāne,
la portul de unde plecam, împreună cu alți 40 și ceva de turiști.
Ne-am urcat cu toții pe Te Puia,
iar ghidul a zis că e o navă nouă.
Cred că abia o primiseră în acel an.
Erau patru ghizi pe Te Puia.
Erau localnici din Whakatāne,
și erau foarte încântați să ne vorbească despre istoria Insulei Albe.
În dimineața zilei de nouă decembrie,
am fost ca ghizi Hayden, Tipene, Jake și cu mine.
Am pregătit barca și apoi am plecat ca de obicei.
Mai aproape de mal, vom merge într-un tur ghidat al zonei interioare a craterului.
Iar asta va dura cam o oră, o oră și jumătate.
Fratele meu, Hayden, iubea activitățile în aer liber
și îi place mult vara.
În 2009 a început să lucreze ca ghid turistic în Whakaari.
Hayden a ținut un jurnal detaliat al fiecărei excursii pe insulă
și a făcut 1111 excursii.
E uimitor!
Nu știam că era excursia cu numărul 1111 a lui Hayden pe insulă. Nu.
Hayden e probabil, unul dintre cei mai vechi ghizi.
M-a pregătit la locul de muncă, iar apoi,
după muncă, mergeam la clubul local de pescuit
sau făceam excursii la cascada Arawera.
Era mereu pregătit pentru o aventură.
A dezvoltat o pasiune uriașă pentru tot mediul înconjurător.
Nu doar Whakaari și nu doar vulcanul.
PHOENIX WHAKAARI / INSULA ALBĂ
Rafalele de vânt băteau, iar valurile erau destul de mari.
Mulți dintre bieții pasageri
au fost mutați în spatele navei Te Puia
pentru că aveau rău de mare.
Stăteam cu familia mea…
fără să râdem de ei, dar râzând un pic,
rânjind în sinea noastră. Ne-a plăcut mult să fim pe apă.
Și ne bucuram de călătoria zdruncinată.
Habar nu aveam cât de agitată va fi marea.
Am stat pe acea barcă timp de aproape 90 de minute.
Și aș spune că cel puțin șapte, opt persoane au vomitat pentru că
întreaga barcă se ridica și apoi cădea,
și vedeai oceanul, apoi cerul, apoi oceanul, apoi cerul.
Era cât pe-aci să vomit.
Adică literalmente îmi țineam stomacul așa.
E o oră jumate până acolo și o oră jumate înapoi.
În unele zile poate fi dificil,
poate fi oribil. Și dacă nu ești obișnuit să fii pe o barcă o oră,
îți pierzi repede răbdarea.
Așadar, mai exista o opțiune.
Puteai să iei un elicopter și aveai un zbor de doar 20 de minute.
Trezirea în acea zi
a fost pentru mine cu puțini nervi, cu puțin stres.
Era prima mea zi în care mi s-a permis să zbor singur cu pasagerii.
Inițial, am fost în Noua Zeelandă pentru a obține licența.
Căutam un loc bun pentru a învăța să pilotez.
Într-o zi senină,
dacă decolezi de pe continent, poți vedea Insula Albă.
Poți zbura drept spre ea.
Iar condițiile din acea zi au fost… perfecte.
În timp ce Phoenix se apropia de insulă,
echipajul a început să ne pregătească pentru coborâre.
Iar fiica mea a spus: „Hai, tată, vreau să fiu prima pe insulă.”
Turul a început și…
am mers încet.
Unul dintre ghizi mergea primul,
celălalt ultimul, iar noi, ca grup, stăteam între ei.
Seamănă cu o scenă din Jurassic Park
atunci când te apropii de el.
Prima mea aterizare pe Insula Albă a fost ca o aselenizare,
pentru că e un mediu ireal.
După aterizare, le-am făcut instructajul de siguranță.
Și am început să merg spre crater.
BRIAN LACUL DIN CRATER
Cea mai mare parte a vulcanului e subacvatică,
așa că nu vezi decât partea de sus a acestuia.
Insula Albă este un stratovulcan.
Când erupe, nu curge lavă, precum la vulcanii hawaiieni.
Depune straturi de roci
și cenușă și astfel se construiește singur.
Când nava Te Puia a ajuns pe insulă,
ne-am urcat în bărci mici, Zodiac.
Sunt… bărci gonflabile din cauciuc.
E un drum foarte rapid până pe insulă.
Da, cam un minut sau două.
Și au ajuns la un ponton de ciment foarte șubred
cu o scară de metal ruginit pe el.
Auzeai sunetul valurilor care se loveau de plajă,
se revărsau pe mal și care dădeau brizei marine acel miros de sare.
Și mai era
acest miros… puternic și urât de sulf.
Părea destul de pustiu. Nu existau semne de viață.
Când am coborât de pe dig și am avut primul contact real,
aveam în minte o imagine despre cum arată un vulcan
și nu era aceasta.
Fără lavă. Doar o mulțime de aburi.
A fost foarte frumos,
dar am simțit că ne aflam în mijlocul pustietății.
De acolo am creat grupuri separate.
Ghizii mei pe insulă au fost Hayden și Tipene.
Tipene cred că era la început. Hayden îi arăta cum să procedeze.
Tipene era foarte curios.
Mereu punea întrebări.
Mândru să fie un Māori.
Era entuziasmat că avea acel loc de muncă.
Îi plăcea să iasă cu barca, să interacționeze cu oamenii.
Îi plăcea să le zică felurite povești,
mituri și legende Māori.
Nu trebuia să lucreze în acea zi.
Trebuia să facem cumpărături.
Dar a fost chemat pentru a înlocui pe cineva și a mers la lucru.
Acești ghizi, piloți și căpitani
cunosc atât de bine insula, până la ultima piatră.
Ei cunosc Whakaari mai bine decât oricine altcineva.
În regulă, oameni buni! Bun venit pe Insula Albă!
Astăzi voi fi ghidul vostru pentru micul nostru tur al insulei.
Ne-au dat o cască de protecție care se prindea sub bărbie,
și un aparat de respirat.
Deci, acum ne vom îndrepta
spre craterul principal.
Ne vom opri în câteva locuri interesante.
Vă voi da câteva informații despre insulă.
Da, dacă toată lumea e gata,
vom începe turul nostru, vom pleca.
Primul grup a plecat destul de repede
după un scurt briefing de siguranță.
Noi încă ne adunam.
Deci pentru ce sunt astea?
Le veți suge
și vă vor ajuta să creați salivă.
Astfel încât orice iritație pe care o veți avea din cauza aburului,
va ajuta la calmarea ei. Ca să nu mai tușiți așa mult.
Traseul insulei e o buclă unică pe care o începi de la plajă.
După ce ajungi la crater,
te întorci și mergi în jurul insulei.
LACUL DIN CRATER
Și înapoi la intrare.
ELICOPTER
E mult gaz pe insulă care încearcă să scape,
trebuie să-și croiască drum în sus, printr-un fel de substanță mai vâscoasă,
mai noroioasă.
Așa că auzi blup-blup, zgomote de acest fel.
Deci sulful urcă împreună cu aburul.
Se cristalizează, cade din nou peste ea însăși,
și formează o structură precum un coș de fum pe o casă.
Așa că o numim zona coșului de sulf.
Peisajul e format din stânci, cenușă și noroi.
Dar împrăștiate printre
aceste peisaje cenușii sunt depozite de sulf,
cele mai frumoase cristale galbene aprinse
și albe strălucitoare care strălucesc în lumina soarelui.
Îi realizezi grandoarea
și puterea în momentul în care îl vezi de aproape.
Această strălucire a Mamei Natură
în cea mai frumoasă, dar și în cea mai mortală formă a ei.
Ghidul nostru ne-a zis că, în mod normal, lacul e de un frumos verde-albăstrui,
dar în acea zi era alb, pentru că, probabil, peste noapte,
a avut loc o activitate
și cenușa a căzut înapoi pe lac.
Cred că se întâmplă destul de des,
iar ghizii erau liniștiți, așa că și eu eram liniștit.
Am început să mergem spre crater.
Ne-am oprit să facem poze la fiecare câțiva metri
și am vorbit cu ghidul nostru și l-am întrebat:
„Deci, când a fost ultima erupție?”
Pentru că mi-e… „Încep să am emoții.”
A zis că a fost una în 2013 și una în 2016.
Și am zis: „Păi, suntem la sfârșitul lui 2019 și mi se face frică.”
Hayden a menționat că insula se află la nivelul doi de risc.
Nu a menționat ce însemna asta la momentul respectiv.
Dar a zis că e un risc mare de activitate, iar pentru mine a fost îngrijorător.
Nivelul unu, nivelul doi, nu însemna prea mult.
La nivelul unu nu se întâmplau prea multe, la doi era o activitate crescută,
iar la trei era o erupție, așa că știți că…
Erau foarte multe posibilități între nivelul unu și trei.
Ne-am îndreptat apoi spre locul de unde am plecat.
Ne-am întors pe Phoenix și ne pregăteam să plecăm.
Am început să vorbim cu unul dintre ghizi
despre cum
toată activitatea vulcanică de pe Insula Albă a avut loc fie noaptea,
fie când nimeni nu era acolo.
CAMERĂ GEONET DE VULCAN 7 AUGUST 2012
Deci, ca și cum ar fi fost amabil cu oamenii care îl vizitau,
Ceva de genul: „Voi erupe atunci când nu sunteți acolo.”
Când am plecat de pe insulă și mergeam înapoi, m-am uitat înapoi spre crater
și am văzut turul de pe cealaltă barcă.
DUPĂ CE PHOENIX A PLECAT, 47 DE PERSOANE AU RĂMAS PE INSULĂ
A fost mereu mișto să ajungi la un crater
și să auzi cum toată lumea oftează și spune:
„Uau!” și „Doamne, e uimitor!”
și să începem să facem poze.
Am avut geologi care au venit să îl vadă și să îl analizeze.
Și de cealaltă parte oameni care spun:
„Vreau doar o poză a craterului, o vreau doar pentru Instagram.”
Am ajuns în vârful craterului,
pe la două după-amiaza.
Te uiți în jos într-o groapă de aburi fără sfârșit.
E o priveliște înfricoșătoare.
Ne-au oferit încă o șansă
de a face poze cu noi în fața craterului.
Am observat că cealaltă barcă, Phoenix, tocmai plecase de pe insulă,
iar noi am stat acolo câteva minute,
după care am început să ne întoarcem.
Mă gândeam: „Bine, ne întoarcem.”
„Turul se apropie de sfârșit.” Mă simțeam un pic mai bine.
Pentru că erau de pe o croazieră,
aveam un program destul de strâns.
Deci, ne mișcam destul de repede. Și ne întorceam la debarcader.
Celălalt tur e probabil la zece minute în urma noastră,
așa că noi părăsim craterul, iar Hayden vine spre el.
De la crater se face o buclă înapoi,
și mai sunt cam 500 de metri până la plajă.
Am avut patru pasageri în acea zi, două cupluri.
Și în acel moment, am trecut pe lângă un grup
care se îndreptau spre crater.
L-am recunoscut pe Hayden și l-am salutat și…
în timp ce se îndrepta spre crater cu grupul său de turiști.
Ne-am îndreptat spre lacul cu acid.
Puteam vedea bulele dintre norii de aburi
care se ridicau în fața noastră.
Hayden ne spusese că nu putem sta acolo decât două-trei minute,
timp suficient pentru a ne uita bine și a face câteva poze,
deoarece substanțele chimice eliberate în partea de sus
erau foarte dăunătoare.
Toată lumea se grăbea să facă o poză.
Era timpul să mergem mai departe, în șir indian.
Sora mea era în față cu Hayden.
Eu eram cu părinții mei spre mijlocul grupului.
La jumătatea distanței până la debarcader, erau două pârâuri,
care veneau din părți diferite ale insulei.
Așa că ghizii ne-au oprit și
ne-au zis să băgăm mâna în apă și s-o gustăm.
Chiar puteai simți gustul diferitelor minerale.
Tocmai gustasem din apă, eram cu spatele la crater
și l-am auzit pe un turist spunând: „Hei, uitați-vă la asta!”
Și m-am întors și am văzut un mic nor negru care ieșea din vulcan.
Nu părea amenințător. Chiar i-am făcut o poză.
Era ca un fum de horn care se ridica. Fără nici un sunet.
Ne-am întors toți și am văzut norul ce semăna cu un fum de artificii negru,
sau ca o fantomă din Harry Potter cu coadă lungă și neagră.
Așa că ne-am scos cu toții telefoanele și am început să facem poze.
La scurt timp, s-a auzit o altă bubuitură mai mare,
urmată de un grup imens și mai mare de pietre aruncate în aer,
iar apoi, încet-încet, au început să crească în intensitate și mărime.
Mi-am dat seama imediat.
Era un semn rău. Trebuia să fugim!
M-am întors și am văzut coloana de fum.
Era deja mai înaltă decât Insula Albă.
Mi-am dat seama imediat ce se întâmplă.
Creierul meu era… la capacitate maximă
și încerca să gândească foarte repede pentru a ști ce să facă.
Atunci, în spatele meu,
am auzit-o pe Kelsey strigând „Fugi!” și apoi a început.
- Fugi! - Fugi!
Annie!
FILMARE DE PE TELEFONUL UNUI SUPRAVIEȚUITOR
În acel moment, eram disperată. Trăiam cel mai mare coșmar al meu.
L-am auzit pe Hayden în față strigând să fugim,
moment în care s-a instalat panica
și am început să fugim toți pentru a ne salva viețile.
Părinții mei erau pe urmele mele.
Puteai simți umbra exploziei ridicându-se în spatele nostru.
Am reușit să fugim și să ne adăpostim în spatele
unei stânci foarte mari chiar înainte ca norul de cenușă să ne cuprindă.
Era doar un vid negru.
Tot ce se auzea era doar sunetul de bubuitură și vuietul.
În acel moment, nu am mai putut face nimic.
Mergeam spre următorul golf, care era chiar după stâncă,
și atunci a erupt.
Dumnezeule! Nu!
Îl privesc cum se ridică și e frumos.
Albul este alb pur, iar negrul este întunecat.
E un fel de… E un moment minunat.
În câteva secunde, ceea ce era frumos a devenit sinistru.
Norul de cenușă a început să se rostogolească peste stâncă.
Echipajul își dă seama ce s-a întâmplat.
Barca a început să accelereze considerabil.
Eram încă afară. Echipajul ne cheamă pe toți în cabină.
Toată lumea înăuntru acum!
- Înăuntru repede! - Haideți!
Iisuse!
BRIAN DEBARCADERUL
Mergeam spre coastă și unul dintre pasageri m-a întrebat:
„Ar trebui să fugim?” M-am uitat peste umăr
și atunci am văzut o erupție imensă.
Știu că m-am uitat peste umăr și am văzut
un fel de proiectile care se îndreptau spre noi.
Mi s-a părut că urca la mii de metri înălțime
și că nu se termina.
M-am uitat la elicopter,
care era la o distanță de 300-400 de metri de mine.
Și am… asta nu era o opțiune.
Opțiunea a doua era să mergem la apă.
Așa că le-am zis să fugă la apă.
Odată ajuns la debarcader, am sărit în apă.
Știu că am intrat în apă și mi-am ținut respirația cât de mult am putut.
Totul s-a făcut negru.
AUDIO DE PE TELEFONUL UNUI SUPRAVIEȚUITOR
Mai știu doar că am fost lovit de pietre cu casca de protecție.
A fost cel mai întunecat lucru pe care l-am văzut în viața mea.
Mai întunecată decât orice noapte trăită vreodată, neagră ca smoala.
Dacă citiți orice articol despre fluxurile piroclastice,
oamenii nu ies afară.
Știam care erau șansele să ieșim prin spate, așa că
a trebuit doar să ne adăpostim și să sperăm că vom avea noroc.
Mi-am ținut ochelarii de soare și masca de gaze pe față și nu le-am dat drumul.
I-am auzit pe ceilalți țipând.
Era înfricoșător.
Îmi amintesc foarte bine că am simțit că-mi ia foc spatele.
Brațele și picioarele mi-au ars așa rău și repede, încât nici nu le-am mai simțit.
L-am auzit pe Matt spunând: „Îmi pare rău, Lauren.”
Și asta mi-a sfâșiat inima.
L-am ținut de mâna deoarece eram sigură că
„Vom muri azi și vreau doar ca trupurile noastre să fie găsite împreună.”
Mirosul era insuportabil.
Căldura era insuportabilă.
Aburul supraîncălzit… mă ardea de viu.
Am făcut tot posibilul să nu respir deloc.
Să-mi țin gura închisă, să-mi țin ochii închiși.
Am stat în poziție de fetus, și spatele meu a suferit cel mai mult.
Sub apă nu e niciun sunet.
Și aștepți ca lumină să reapară.
E ca și cum nu știi când se va termina,
pentru că nu există nicio lumină, nimic.
La un moment dat, s-a făcut puțină lumină. Știu că am văzut-o.
M-am gândit: „Slavă Domnului!”
Am început să înot spre ea, dar a dispărut iar.
Îi spun lui Matt că îl iubesc. Îl strig la fiecare două secunde.
„Te iubesc.”
„Te iubesc!” Și tot ce aud sunt țipetele lui de durere.
Nu l-am auzit niciodată țipând așa.
Durerea era pur și simplu insuportabilă. Arsurile mi-au trecut prin toate hainele.
Între două și trei minute a durat erupția.
Sigur au fost cele mai înspăimântătoare două minute din viața mea.
M-am gândit: „Asta a fost.”
„Asta e ultima mea zi pe această planetă. Vom muri în luna de miere.”
Îmi amintesc că m-am uitat pe fereastră
și nu mai vedeam deloc insula. Dispăruse.
Am simțit că timpul trecea mai încet.
Întotdeauna am spus: „Dacă mi se va întâmpla vreodată ceva,
simt că am trăit, pentru vârsta mea, o viață foarte bună și plină,
și sunt mulțumit unde am ajuns.”
Dar în acel moment mi-am dat seama: „Nu, nu sunt încă pregătit să renunț.
Cred că voi continua să…
să fac tot posibilul să ies viu de aici.”
Cenușa a început să se așeze la suprafața apei,
lumina a început să reapară și atunci am revenit la suprafață.
M-am uitat în spate către insulă.
Se putea vedea că toată… încă mai era multă cenușă fină în aer
care cădea pe insulă.
Primul lucru a fost să-i strig numele lui Lauren.
Eram într-o stare atât de proastă, încât mă temeam că a murit.
Îmi amintesc că eram foarte speriat.
E în regulă.
În cele din urmă…
când am văzut-o mișcându-se, cred că a zis: „Sunt aici.”
Răspunsul ei a fost cea mai mare ușurare simțită în viața mea.
Era cel mai mare coșmar al meu, eu să supraviețuiesc și ea nu.
Asta ar fi fost mai rău decât… orice altceva.
N-aș fi putut trăi cu mine însumi.
După ce erupția a încetat,
cred că din cauza șocului, m-am ridicat și am mers câțiva metri mai departe.
Ne aflam la mică distanță de lacul de acid.
Se auzeau țipete și strigăte, plânsete.
Am văzut câțiva oameni rostogolindu-se pe jos… zbătându-se,
cu dureri puternice, o scenă oribilă.
Treptat, a început să se diminueze, apoi s-a oprit,
totul era nemișcat și liniștit. Atunci m-am gândit:
„Acum sau niciodată!”
Așa că m-am ridicat și am început să strig la toți să mă urmeze
și să se ridice, să ne întoarcem la debarcader.
Eu, personal, din punct de vedere fizic, eram bine.
Dar cei de pe insulă din timpul erupției, niciunul nu era bine.
Nimeni nu a reușit să scape de aburi.
Acel abur avea în jur de 200º Celsius.
Așa că… arăți ca un pui fiert,
să mă exprim puțin mai dur.
M-am uitat la mâna mea
era un întreg strat de piele care se desprinsese.
Adică, știam că suntem amândoi într-o stare gravă.
Singurul lucru la care mă gândeam era: „Plecăm acum de pe insula asta!”
Vă rog să fugiți!
De-abia puteam să merg.
Am căzut de vreo două ori.
Matt era ars mai rău ca mine
pentru că avea mai puține haine decât mine și mă protejase.
Fugeam doar datorită adrenalinei.
Știam cu aproximație unde era digul și acolo mă îndreptam.
În acel moment, am văzut un grup mergând spre debarcader
și toți au început să se adune acolo.
Douăzeci și ceva de oameni așteptând ajutor.
Nu știam că vom face asta,
dar căpitanul a dus barca înapoi
în locul de unde tocmai veniserăm.
Și în timp ce ne întorceam acolo,
am intrat în umbra norului de cenușă, așa că s-a întunecat.
Dumnezeule!
Paza de Coastă Whakatāne, Phoenix, mă auzi?
TREI MINUTE DUPĂ ERUPȚIE
Am auzit apelul prin VHF al căpitanului pe care îl cunoșteam,
care părea foarte îngrijorat.
„Sunt oameni pe insulă și e o erupție.”
Și în vocea lui se auzea suferința că era ceva serios.
PAZA DE COASTĂ
Instant, telefoanele au început să sune.
Apoi am traversat parcarea în fugă până la râu, de unde se vedea Insula Albă.
În mod cert, era un nor mare deasupra insulei
și nu se oprea.
Dumnezeule!
După doar cinci minute
a întrebat din nou unde sunt ajutoarele,
astfel subliniind suferința prin care au trecut.
Cer ajutorul
și după două minute întreabă: „Unde e ajutorul?”
POLIȚIA
Cineva a intrat în birou imediat după ora două
și ne-a spus că Whakaari a erupt.
Nu avem vedere directă spre Whakaari, dar, peste dealuri,
am putut vedea un nor destul de impunător.
Un alt angajat a zis: „Acolo sunt camerele de luat vederi.
Să mergem să verificăm camerele!”
Am văzut puncte negre mici,
și știam că erau oameni și atunci
ne-am dat seama că erau oameni acolo.
Eram la muncă.
Aveam un termen limită.
Am început să auzim sirenele și ne-am întrebat: „Ce se întâmplă?”
Am condus până la rezervația Mataatua,
am tras pe dreapta, am traversat alergând acea peluză mare de iarbă.
Știam că ceva nu e bine.
Norul de fum era mai mare decât de obicei.
Practic, oamenii se minunau de erupția lui Whakaari.
Eram acasă și am văzut știrile de ultimă oră.
Oamenii începuseră să vină la mine acasă și…
Doamne, eu încă
încercam să procesez ce s-a întâmplat.
Doar mă întrebam…
Am fost la o înmormântare Māori
și am simțit, prin energia
cu care vorbeam acolo, că ceva nu era în regulă.
Când m-am dus să mă uit, am văzut fumul care se ridica,
și nu era un nor vulcanic normal deasupra Whakaari,
era foarte întunecat și dens.
Când mi-am dat seama că era real, am izbucnit în plâns.
POLIȚIA
Inițial, a fost o oarecare confuzie în ceea ce privește identitatea turiștilor
care au mers pe insulă
și cine i-a dus acolo.
Dar eram siguri
că mai erau oameni pe insulă în momentul erupției.
Am apelat la ajutorul Pazei de Coastă din Whakatāne,
iar ei au plecat spre Insula Albă.
Dar asta înseamnă un drum de o oră și jumătate pe mare.
A fost frustrant pentru că a trebuit să…
Pentru ca bărcile noastre să ajungă așa departe,
mereu va fi de așteptat.
Iar din Auckland, elicopterele de salvare s-au îndreptat și ele spre Insula Albă.
Erau elicoptere ambulanță.
Elicoptere de salvare Westpac.
Sunt experți în căutare și salvare,
cu tot echipamentul și resursele necesare,
dar se aflau probabil la o oră distanță de insulă.
- Sunt oameni acolo! - Uite barca!
Când ne-am întors în golf,
am văzut că totul era acoperit de cenușă.
Creierul tău pur și simplu nu poate procesa ceea ce vezi.
Un lucru care mi-a atras atenția a fost elicopterul.
La naiba, uită-te la elicopterul ăla! Uite!
Și pot vedea foarte clar cum a fost întors invers.
Acum e pe jumătate pe punte și elicile sunt îndoite.
Atunci a fost prima dată când am realizat cu adevărat
forțele care s-au produs în timpul acelei erupții.
Îmi amintesc că am făcut trei sau patru fotografii
la câteva minute după ce am părăsit debarcaderul.
Dacă te uiți mai îndeaproape,
se pot vedea aceste puncte mici care sunt oameni, fix deasupra craterului.
Grupul meu era încă aproape de crater.
Ne aflam cu toții la o distanță de aproximativ 100-150 de metri
de punctul erupției.
În stânga mea, îmi vedeam părinții.
Tatăl meu stătea în picioare și se chinuia cu masca de gaze.
N-am putut s-o văd pe sora mea atunci.
O vedeam pe mama mea…
doar întinsă acolo. Fără să se miște…
sau să comunice, în orice fel.
Erau foarte mulți oameni…
Insula continuă să scoată aburi din lacul craterului.
Și vedeam oameni la debarcader.
Sunt cel puțin 16.
Doamne, sunt acoperiți de cenușă!
Dumnezeule, acolo!
Imediat ce am văzut cât de gravă a fost erupția,
ne-am cam schimbat planul.
Acum e vorba de nevoia de a ajuta oamenii.
În acel moment, trebuia să iau o decizie.
Să înot până la barcă și să mă asigur că sunt în siguranță,
sau să mă întorc să încerc să ajut?
Acesta e un moment în care ești pus la încercare și faci tot ce poți.
Am înotat spre dig și am început să ajut oamenii să urce în bărci.
Toți sunt într-o cursă disperată pentru a ajunge pe bărcile gonflabile.
Nu știam dacă asta era o pre-erupție înainte de erupția principală.
Așa că a fost un adevărat haos pe dig. Trebuia să plecăm de pe această insulă.
Pot să sar.
- Așteaptă! - Stai!
- Ajutor! - Așteptați!
Am încercat să urcăm pe prima barcă
oprită la dig, dar oamenii s-au împins în fața noastră
și nu am putut urca. Apoi, la următoarea, am apucat scara ca să mă urc,
și am căzut în barcă.
În regulă, oameni buni!
Nu mă atinge!
În acel moment era cam haos,
oamenii încercau să sară în bărci,
iar tu trebuia să-i ții. Să-i împingi puțin înapoi.
Mi-amintesc că-i apucam de mâini, îi ajutam să urce în barcă,
iar pielea lor se desprindea de pe mâini.
A fost ca o… o scenă de film de război.
Dumnezeule!
- Doamne… - Haideți!
- Ajutor! - Ajutor!
Barca gonflabilă s-a întors la Phoenix
și una dintre ghide a scos trei sau patru truse de prim ajutor,
am văzut că era în dificultate,
și fiind destul de aproape i-am spus:
„Și eu și fiica mea suntem instruiți în acordarea primului ajutor.
Putem ajuta?”
Răspunsul ei a fost: „Avem nevoie de tot ajutorul pe care îl putem primi!”
Așa că am luat trusa de prim-ajutor
și m-am dus în spatele bărcii.
Primii supraviețuitori
se urcau pe vas.
Și am stabilit un triaj,
îi așezam jos. Încercăm să le alinăm
durerea arsurilor cu apă rece.
Strigau: „Scoateți-mă de aici!” „Luați-mă de aici!”
Bărcile sunt aici, bărcile sunt aici acum!
- Doamne! - Se strică motorul.
Aveau arsuri pe 45% - 80% din corp sau erau complet arși.
Deci, ratele de supraviețuire după 45% scad și ele semnificativ.
Deci știi că ai de-a face cu oameni care…
vor muri în următoarea oră sau cam așa, în timp ce se îndreaptă spre mal.
A cam fost o… situație destul de gravă.
Și în acel moment, barca era la capacitate maximă.
Așa că trebuia să ne întoarcem la țărm cât de repede puteam.
MAI MULȚI MEMBRI AI ECHIPAJULUI PHOENIX S-AU OFERIT VOLUNTAR SĂ RĂMÂNĂ PE INSULĂ
PENTRU A CĂUTA SUPRAVIEȚUITORI.
BARCA A ÎNCEPUT APOI DRUMUL DE 90 DE MINUTE ÎNAPOI SPRE CONTINENT.
30 DE MINUTE DUPĂ ERUPȚIE
Am fost sunat de soția mea
și mi-a zis: „Iese o cantitate enormă de fum din Whakaari.
E totul în regulă?”
iar eu spun: „Așa cred. N-am auzit nimic,
dar cred că
Hayden ne va anunța.”
Și m-am uitat prin gaura de acolo spre ocean și
era… un nor imens de fum care se ridicase.
Conduceam de-a lungul coastei
și atunci am observat un nor foarte mare,
mai mare și mai întunecat decât în mod normal.
Mă uitam la el și mă gândeam: „Ceva se întâmplă.”
Volcanic Air a primit un mesaj că a avut loc o erupție.
Am reușit să văd pe una dintre camerele de luat vederi ale vulcanului,
situată pe coastă, la Whakatāne.
CAMERĂ GEONET PENTRU VULCANI 9 DECEMBRIE 2019
Devenise destul de evident că
a sta deoparte și a nu face nimic nu era o opțiune.
Știam că sunt oameni pe insulă.
Am avut mijloacele și capacitatea de a încerca să ajutăm.
Asta trebuia să facem și asta am făcut.
La fel ca toate lucrurile,
când vine vorba de a lua decizii și de a face lucruri,
ori faci ori nu faci. Așa eu am făcut.
L-am sunat pe Tim și i-am spus: „Mă duc.”
Iar el a spus: „Da, ne vedem acolo.”
Am sunat două persoane cu experiență care au lucrat pentru mine.
Am spus: „Pregătiți un elicopter,
alimentați-o cu combustibil, luați ce echipament credeți că am avea nevoie,
luați măști suplimentare și apă.”
Și apoi, au plecat. Câteva minute mai târziu, eram sus.
40 DE MINUTE DUPĂ ERUPȚIE
Puteai auzi toate discuțiile prin radio
și atunci i-am auzit vocea lui John Funnell.
De fapt,
făceam câteva zboruri la Whakatāne cu avionul meu,
doar pentru a testa un nou echipament.
Atunci l-am auzit pe Mark Law prin radio, solicitând ajutor.
Cineva trebuia să se învârtă deasupra noastră să fie ca o stație de releu
sau un mijloc de comunicare,
pentru că nu prea există acoperire de telefonie mobilă pe Insula Albă.
Nu există radio fix sau vreun alt sistem radio acolo.
M-am oferit voluntar să ajut.
Aveam destul combustibil, aveam capacitatea de a merge acolo.
Și… nu m-am gândit deloc să nu mă duc.
Toate victimele erau așezate în jurul bărcii,
în față și în spate.
Cu toții ne-am cam intrat în rol, ajutând oamenii.
Cred că fiecare dintre noi, de acolo, a ajutat destul de mult.
Așadar, avem de-a face cu mâini,
picioare și fețe expuse, dar arsurile au fost mult mai grave de atât.
Țin minte că acela a fost un moment cheie în care m-am gândit:
„Ce te-ar arde printr-o haină,
dar nu a ars haina?”
Mi-am dat seama că aburul a provocat răni foarte grave, pe care noi nu le vedeam.
Nu era loc pentru noi înăuntru.
De fapt, am ajuns să stăm pe puntea bărcii,
fiind stropiți de apa sărată în aerul rece și în soare.
A fost un drum de întoarcere îngrozitor.
Mă tot uitam la orizont și mă gândeam:
„Cum de n-am ajuns încă acolo? Sigur au trecut ore întregi.”
Dar da, puteai auzi că barca era la capacitate maximă.
Era ceva de genul: „Haide, barcă! Haide, Phoenix!”
La bordul bărcii Phoenix se aflau cam 26 de răniți ușor
sau în stare critică.
Atunci m-am gândit:
„La naiba, sunt mulți oameni care încă nu au fost găsiți.”
21 DE OAMENI AU RĂMAS ÎN ZONA CRATERULUI, CEA MAI APROPIATĂ DE LOCUL ERUPȚIEI.
Eram lângă lacul de acid.
Stăteam acolo și mă zvârcoleam de durere.
Tot corpul mă furnica. Îmi vedeam brațele
acoperite de cenușă gri.
Mă gândeam: „O să mor aici. O să mor, așa va fi.”
Stăteam în mijlocul a aproximativ… șase sau mai multe persoane.
Oameni morți sau pe moarte.
Puteai auzi cum vocile încep să se risipească încet.
Țipetele deveniseră mai rare.
Plânsul devenea mai liniștit.
Știam că ai cele mai mari șanse de a supraviețui
oricărui tip de traumă dacă primești asistență medicală în prima oră.
După ce am stat acolo o jumătate de oră,
mi-am dat seama că nu va veni nimeni.
Și apoi ceva s-a întâmplat.
„Ridică-te și du-te să găsești ajutor!”
Să mă ridic în picioare și să plec de lângă părinții mei,
a fost… aș spune, cel mai greu lucru pe care a trebuit să-l fac vreodată.
Dar odată ce am găsit acea putere, nu pot spune că am mers,
ci m-am împiedicat. Mă chinuiam să continui să merg.
După 15, 20 de minute de la întoarcere,
oamenii au început să țipe,
spunând: „Am nevoie de apă!”
Am făcut tot ce am putut cu Matt și Lauren.
Și tipii ăștia din față.
Ce aveam în trusa de prim ajutor
era mult mai puțin valoros decât recipientul.
Am aruncat totul din trusa de prim ajutor și am început să o umplu cu apă.
Am turat apă rece peste mâinile lor,
peste tot ce vedeam că a fost expus.
Toată lumea țipa de ușurare într-un anumit fel.
Făceam cu toții ce puteam în acele clipe.
Mi s-a spus de câteva ori:
„Trebuie să te așezi,
probabil că ai inhalat multă cenușă și alte chestii.”
Dar… e foarte greu să stai jos într-o astfel de situație.
Așa că mergi mai departe.
M-au înfășurat într-o pătură ca să-mi țină de cald,
iar Geoff Hopkins chiar a stat lipit de mine ca să-mi țină de cald.
Mi-a spus: „Nu voi supraviețui.”
„Nu voi supraviețui.”
„Ba da! Nu e ăsta sfârșitul vieții tale.”
„Mai ai mult de trăit.”
M-a întrebat dacă aș putea s-o țin de mână,
dar n-am putut s-o țin pentru că era foarte arsă.
Normal, nu sunt o persoană religioasă, dar țin minte că m-am rugat la Dumnezeu
să-mi pună capăt vieții,
ca să nu mai sufăr. Și atunci mi-am pierdut cunoștința.
Mi-a fost foarte greu să respir.
Îmi simțeam picioarele grele.
Fiecare pas necesita un efort enorm… pentru a continua să merg.
Țin minte că Hayden ne spusese anterior, în cadrul instructajului de siguranță,
să încercăm să urmărim pârâul înapoi pe plajă.
Am făcut o curbă unde trebuia să traversez pârâul.
Era foarte fierbinte, ardea, și a trebuit să sar peste el.
Și tot ce-mi doream era să mă așez din nou.
Dar știam că dacă iau o pauză și mă așez, nu mă voi mai ridica din nou.
Când am ajuns pe insulă, se putea vedea
că încă era cenușă, destul de multă.
O adevărată coloană de cenușă și aburi.
Așa că m-am gândit: „Bine, o să arunc o privire.”
Așa că am zburat spre crater.
Știu că m-am uitat în jos și am zis: „Doamne, arată ca o persoană.
Par a fi mai mulți.
Nu, arată ca un tip care stă jos.”
Și apoi m-am gândit: „Stai puțin, mai sunt mulți alții.”
Am încercat să zbor cu ambele stații radio și cu telefonul mobil.
M-am ținut în fața norului de cenușă și într-o parte,
mergând doar înainte și înapoi.
Știam că trebuie să informăm autoritățile
despre cât de gravă e situația, ca ei să poată planifica
și să trimită mai multe resurse dacă e nevoie.
I-am spus lui Mark: „Trebuie să știm numărul morților
și numărul răniților.”
Am încercat să aterizez în câteva locuri prea prăfuite,
așa că am găsit unul dintre heliporturile mele din lemn,
m-am fixat pe el
și am zburat direct în el fără să mă gândesc.
Am lăsat elicopterul în funcțiune. Mi-am luat masca și am sărit afară.
Apoi am luat urma unor pași în josul pârâului.
Eram concentrat pe planul meu de abordare a insulei.
Totul era foarte prăfuit.
Așadar, a trebuit să fim foarte atenți la aterizare.
Inițial mi-am uitat masca și nu m-am îndepărtat prea mult de elicopter
până mi-am dat seama că era greu să respir acolo.
Era foarte greu. Trebuia să porți o mască.
Am văzut o persoană, apoi am văzut alta.
Am văzut mulți mai sus.
Conștienți, dar parțial conștienți.
Unii țipau mai tare decât alții.
Mi-am putut face o imagine a ceea ce se întâmpla acolo jos.
Am tot găsit oameni care aveau nevoie de ajutor
și a fost… a devenit foarte repede evident pentru mine
că aveam de-a face cu o calamitate majoră.
I-am sunat pe băieți
și le-am făcut un rezumat: „Sunt o mulțime de oameni aici.
Sunt mulți morți.
Mulți sunt în viață și îi vom salva pe toți.”
Noi transmiteam informațiile către controlul traficului aerian.
Pentru ca acestea să direcționeze elicopterele de salvare spre Insula Albă.
Am spus: „Avem oameni care suferă foarte tare aici
și nu avem echipament medical.
N-avem elicoptere cu targă.
Avem nevoie de voi aici, pe insulă.”
Au răspuns imediat.
„Vom veni direct.”
L-am sunat pe Mark și i-am zis: „Ajutorul e pe drum.
Va fi mai bine imediat.”
În acel moment am început să lucrăm
cu toți oamenii de la sol,
să le curățăm căile respiratorii,
să le curățăm nasul, să-i punem în poziții de recuperare,
să le punem măștile de gaze la loc
și să le dăm apă pe unde puteam.
Am făcut asta până am primit asistență suplimentară.
Cenușa cădea în continuare pe noi.
Și apoi, din când în când, mai auzeam
câte o bubuitură mare, când se întâmplau chestii în nor.
Oricum… am continuat.
Barca Pazei de Coastă a întâlnit Phoenix la jumătatea drumului
de întoarcere spre Whakatāne și s-a oprit lângă ea.
Comandantul a anunțat că la bord se aflau mai multe persoane în stare critică.
Așa că echipajul ambulanței s-a dus
la bordul bărcii Phoenix pentru a le acorda asistență pe drumul de întoarcere.
Paramedicii au sărit la bord și apoi am plecat.
M-am așteptat ca paramedicii să preia controlul.
Dar realitatea era că, deși aveau o trusă mare,
nu era nimic în acea trusă care să ajute.
Iar paramedicul mi-a zis: „Continuă să faci ceea ce faci.
Continuați să îi liniștiți. Nu putem face nimic altceva.”
Oamenii începuseră să se adune pe malul apei,
de-a lungul gurii râului.
Am văzut o mulțime de ambulanțe, poliție.
Se simțea ca și cum fiecare persoană
care făcea parte din personalul de urgență din prima linie era acolo.
Odată ce știam că bărcile se întorc,
atunci mă duceam și eliberam pontonul pentru ele,
pentru că știam că vor ajunge la primul ponton și vor coborî.
Încercam să stabilim
unde vom aranja triajul pentru persoanele care coborau de pe bărci.
Am avut un pic de negare, un pic de neîncredere.
M-am gândit: „Știi ceva, ia să-l sun pe Hayden.”
Am încercat să-l sun și nu mi-a răspuns.
Cred că, fiind o comunitate mică,
rețeaua ta de relații se extinde puțin mai mult,
așa că soția mea a sunat-o pe o prietenă de-a noastră
și a întrebat-o dacă totul e în regulă,
iar ea a spus: „Nu e bine.”
Am luat copiii în brațe și m-am dus în oraș.
Am mers cu mașina până la Whakatāne,
direct la White Island Tours.
Am văzut acolo ambulanțe și poliție peste tot.
Erau toate familiile acolo, eram cu toții, așteptând vești.
Am ajuns până la o stâncă
și puteam vedea apa și am zis:
„Am reușit!” Iar în fața mea
era un membru al echipajului de pe Phoenix.
Vorbea prin stație
și spunea ceva de genul: „Asta e tot, cred că putem termina.”
De îndată ce am auzit asta, am țipat cu toată energia care îmi rămăsese.
A fost mai mult un țipăt.
Și apoi s-a întors cu niște ochi mari,
ca și cum fața lui șocată ar fi spus: „Sfinte Sisoe!”
Iar el a spus imediat: „Am un supraviețuitor.
Hai să mergem!”
Și apoi, când mi-am pus brațele în jurul umerilor lui,
îmi amintesc că am spus „familia mea”.
Tot ce voiam să fac era să-l conving să-l duc înapoi
unde se aflau ceilalți.
Mi-a spus: „O să fie bine, te ducem înapoi pe barcă acum.”
Așa că ne-am îmbarcat pe Te Puia și am plecat.
Pierdusem noțiunea timpului pentru că eram atât de ocupat
să încerc să comunic cu controlul traficului aerian.
„Avem nevoie urgentă de ajutor aici, găsim tot mai mulți supraviețuitori
și ne trebuie ajutor.”
Au sunat înapoi, probabil cinci minute mai târziu,
și au zis: „Centrul de comunicații ne-a spus
că nu putem merge pe insulă.”
Decizia a fost luată la un nivel superior,
că a fost instituită zonă de interdicție aeriană.
Iar acest lucru s-a datorat mediului periculos din jurul insulei.
Destul de toxică, acidă și periculoasă pentru orice salvator.
Și exista un risc ridicat al unei noi explozii.
În acest moment, e prea periculos pentru
poliție și serviciile de salvare să meargă pe insulă.
În prezent, insula e acoperită de cenușă și materiale vulcanice.
Ne consultăm cu experții în legătură cu siguranța oricărei încercări de salvare.
Am chemat din nou echipa lui Mark pe teren și i-am spus:
„Trebuie să vă descurcați cu ceea ce aveți.
Sunteți pe cont propriu.”
El spune: „Nu, ei nu vin.”
Așa că am spus: „Ah, da? Bine.”
Apoi am trecut practic la planul B…
și anume, „o vom face noi înșine.”
80 DE MINUTE DUPĂ ERUPȚIE
Mark și echipa sa s-au confruntat cu o situație îngrozitoare,
cu mai mulți pacienți cu arsuri grave.
Din asta sunt făcute coșmarurile.
În acel moment, i-am adunat pe toți
și a devenit un efort combinat pentru a găsi supraviețuitorii
și a-i urca la bordul aeronavelor.
Am zis: „Să-i luăm de pe insulă pe cei care mai trăiesc.”
Când am început să mutăm oamenii, ne-am dat seama cât de grave erau rănile.
Aveau picioarele pline de bășici și încercam să-i ridicăm,
iar pielea li se desprindea de pe mâini
și de pe haine și lucruri de genul.
Dar nu poți să stai acolo și să te gândești la asta.
Până la urmă trebuie doar să vorbești cu oamenii.
Spune-le ce vei face.
„Bine, bine, te duci în elicopter.”
„Te vom ridica aici.”
„În 20 de minute vei fi la spital.”
Când oamenii sunt la pământ și aproape distruși,
cuvintele sunt extrem de puternice.
Și n-am avut timp să ne ridicăm scaunele.
Trebuia să ridicăm oamenii foarte sus.
Am folosit centurile mai mult să-i ridicăm decât să-i ținem înăuntru.
Până la urmă am reușit să urcăm cinci în primul elicopter și apoi a plecat.
Așa că i-am luat în al meu și apoi am decolat.
Aveam unul la bord,
și am mai luat încă unul.
Nu mai puteam lua pe nimeni în spatele elicopterului.
Așa că am zburat cu cei doi.
Țin minte doar că-mi doream ca acest elicopter să zboare mai repede,
iar singurele mele gânduri în timpul zborului de întoarcere au fost
legate de cei din spatele elicopterului.
Le-am dat apă pentru a încerca să-i îngrijim.
Și să… dar da.
A fost un efort teribil, uriaș din partea lor.
Nu prea puteau face mai mult.
Nu mai existau supraviețuitori.
Singurii oameni rămași pe insulă erau cei decedați.
12 PERSOANE RĂNITE AU FOST TRANSPORTATE ÎNAPOI PE CONTINENT CU TREI ELICOPTERE.
OPT VICTIME DECEDATE AU RĂMAS PE INSULĂ.
DOUĂ ORE DUPĂ ERUPȚIE
Pe măsură ce ne apropiam de țărm, Mike, căpitanul, a spus:
„Țineți-vă bine, pentru că o să trecem prin asta cu toată viteza.”
Barca nu s-a oprit când a trecut peste acea bară.
A mers pur și simplu cu mare viteză pe râu,
ceea ce nu mai văzusem până atunci.
Țin minte că mă gândeam că „barca asta vine în viteză cu un motiv anume”.
Era un șir de paramedici, un șir de polițiști,
un șir de pompieri,
iar ei priveau cu ochii larg deschiși,
încercând să asimileze ceea ce vedeau.
PATRULĂ COMUNITARĂ
Cred că aproape cu șoc.
Atunci am avut primul contact vizual cu victimele.
Adică, nu mai văzusem niciodată… un cadavru uman
într-o erupție, așa că nu prea știam…
cum ar fi arătat.
Țin minte…
un ofițer de poliție a venit cu mâinile pline cu folie alimentară.
Încearcă să facă rost de tot ce pot
din magazine pentru a acoperi arsurile.
L-am auzit pe Geoff strigând către paramedici:
„Dați-o jos pe ea mai întâi. E în stare critică.”
Matt a coborât de pe vas, ceea ce m-a uimit.
Am fost foarte clar că nu voiam să fiu despărțit de ea,
așa că m-au lăsat să merg cu ea în ambulanță până la spital.
Acolo unde eram, cei trei oameni pe care îi aveam…
a fost un moment când unul dintre ei pur și simplu s-a prăbușit,
a căzut peste mine.
Și…
Și cred că atunci am avut momentul meu.
Tocmai avusesem propriul meu moment.
POLIȚIA
Țin minte că m-am ridicat în picioare, am respirat adânc,
m-am întors și am privit spre cealaltă parte a râului,
apoi m-am întors
și am avut o claritate totală asupra a ceea ce trebuia să facem.
Erau pompierii, ambulanța și poliția.
Și cumva, în toată mulțimea aia,
am reușit să le zăresc pe mama și pe sora mea
și țin minte că m-am gândit: „Nu pot să mă vadă așa.”
ST JOHN AMBULANȚA
Așa că m-am ridicat, dar n-am putut să-mi îndrept picioarele.
A trebuit să merg un pic mai ciudat până la marginea bărcii
și m-am îndreptat direct spre ambulanță,
pentru că nu voiam să mă vadă că sufăr așa tare.
Primii răniți în urma unei erupții vulcanice,
transportați cu targa de pe Insula Albă, cu arsuri evidente.
Dar mai sunt mulți care n-au fost găsiți.
Credem că 20 dintre ei sunt grav răniți.
Am fugit în oraș.
Mama și tata erau acolo.
Unul dintre căpitani a spus: „Hayden nu a coborât.”
„Nu a… nu a ieșit.”
Dar nu era 100% sigur unde se afla.
Și am spus: „Nu se poate, cum?”
A zis că nu știe sigur dacă e sau nu în elicopter.
Acceleram, mergeam cât puteam de repede.
Probabil cu 120 de noduri.
Au venit niște instrucțiuni de la serviciile de salvare,
că trebuie să zburăm spre aeroport cu pacienții,
dar am spus: „Nu, nu facem asta.
Mergem la spital.”
SPITALUL WHAKATANE
Este pur și simplu timp, timp irosit.
Am simțit că serviciile de salvare ne-au dezamăgit deja.
Spitalul nu urma să ne dezamăgească pentru că abia ajunseserăm.
Urmau să intre în spital
și erau mulți oameni care se puteau ocupa rapid de ei.
M-am gândit: „Mama se va întreba ce s-a întâmplat
cu noi când nu vom mai comunica deloc cu ea.”
Încă aveam telefonul la mine. L-am rugat pe unul dintre oamenii de acolo
s-o sune pe mama. Eu nu-l puteam debloca cu amprenta
că nu mai aveam amprente.
Bună, mamă, eu sunt. Vreau să știi,
și nu e o glumă,
că vulcanul a erupt în timp ce eram pe insulă,
așa că suntem la un spital din Noua Zeelandă.
Nu știu cât timp voi sta aici,
dar voi încerca să te țin la curent cât de bine pot.
În acel moment, ne-am separat.
Nu mi-am dat seama cât de grav eram.
Cu siguranță nu mă așteptam că voi fi în comă în…
în Noua Zeelandă pentru încă mai bine de o lună.
Mi-au tăiat verigheta și țin minte că i-am implorat
să n-o facă pentru că tocmai mă căsătorisem.
Aveam inima frântă și nu mă uitam când mi-au tăiat-o.
Treceai de la o situație în care e o urgență,
la una în care urgența încetează brusc.
Și abia în acel moment,
când brusc ceea ce făceam acum a trecut
la un profesionist,
am început să procesăm ceea ce tocmai se întâmplase.
Mi-am sunat soția.
Imediat ce a răspuns, nu am mai putut vorbi.
Lacrimile au început să curgă de nicăieri.
Toți erau foarte
distruși emoțional și fizic în acel moment.
Jolene, iubita mea, a venit să mă ia și am reușit
s-o îmbrățișez și…
atunci am realizat ce s-a întâmplat din punct de vedere emoțional.
Am aflat de la poliție că mai sunt opt pe insulă,
pe Whakaari, care au murit.
Tipene era unul dintre ei.
Am căzut pe podea.
Nu-mi venea să cred ce aud, știi…
Parekura îi spunem noi. Tragedie.
După ce am fost anunțați că ultimul elicopter a aterizat,
l-am sunat pe Mark Law pentru a afla ce se întâmplă.
Am simțit, ca prieten,
știi, ca și cum… da, trebuie să-i anunțăm,
cât mai curând posibil.
Știi: „Am fost acolo cu Hayden și cu siguranță a murit.”
L-a văzut pe Hayden și…
Îl văzuse pe insulă și a zis că nu reușise.
Mark a povestit că a văzut pași în cenușă.
Și ei cred că Hayden și Tipene au fost cei care s-au deplasat
și i-au ajutat pe ultimii câțiva, cred,
să se simtă comod în ultimele lor clipe.
Știu că și Tipene și Hayden pun pe toată lumea pe primul loc înaintea lor.
Dar nu se mai întorcea acasă.
Acum e clar că au fost două grupuri pe insulă,
cei care au putut fi evacuați
și cei care au fost aproape de erupție.
Celor care și-au pierdut sau își pierd rudele și prietenii,
le împărtășim durerea de nepătruns în aceste clipe și vă împărtășim tristețea.
Persoana iubită a stat lângă kiwis
care v-au găzduit aici și suntem îndurerați cu voi și îndurerați cu ei.
Bilanțul oficial al erupției vulcanice
din Noua Zeelandă se ridică la opt morți.
Nouă dintre ei au fost confirmați morți,
ultimii, frați adolescenți…
Bilanțul dezastrului de luni a crescut la cel puțin 15 morți.
A fost un angajat dedicat…
Printre cele 21 de victime se numără soțul ei, Gavin,
și fiica ei de 15 ani, Zoe.
N-am știut cu adevărat ce s-a întâmplat timp de trei săptămâni.
Nimeni nu-mi spusese încă.
Dar o prietenă a venit să mă viziteze la secția de arși
și am întrebat-o: „Ce face Hayden? Sunt surprinsă că nu l-am văzut.”
Și s-a uitat la familia mea și da, toți au izbucnit în lacrimi.
Și da, așa am aflat.
M-am trezit pe 17 decembrie.
Bunicul meu a fost cel care… mi-a dat cumplita veste.
Tatăl meu a fost dus de urgență de Mark Law direct la spital, unde,
din păcate… a cedat în urma rănilor suferite.
Mama a decedat pe insulă
și a fost…
recuperată de armata neozeelandeză câteva zile mai târziu.
Și nu sunt siguri unde era sora mea sau ce s-a întâmplat cu corpul ei.
Când strămoșul Tītahi a murit,
se spune în folclorul nostru că spiritul său,
s-a transformat într-unul dintre gardienii oceanului de azi.
Morții înșiși, au devenit și ei asemănători cu strămoșul Tītahi.
Whakaari și-a dat aprobarea, consimțământul,
pentru a-i avea acolo ca gardieni, kaitiaki pentru totdeauna.
Își au locul în timp, unde nu vor fi uitați niciodată.
18 LUNI DE LA ERUPȚIE
Unele zile sunt bune, altele nu sunt,
dacă vreți să fiu 100% sinceră cu voi.
Știu că oamenii se uită la mine. Știu că se uită la mâinile mele.
Nu-mi place.
Mereu simt că trebuie să explic din timp
de la ce provin acestea.
Am zile în care îmi este mai ușor decât în altele.
În regulă. Deci, varza de Bruxelles pe de o parte,
merele și cartofii dulci pe de altă parte.
Eu și soțul meu ne antrenăm să participăm la un semimaraton, așa că,
în unele zile, când mă concentrez pe lucruri cum ar fi alergatul,
e bine și, da, îmi pot vedea viitorul,
pot vedea zile fericite și pot privi dincolo de vulcan.
Dar… Da, unele zile sunt foarte grele.
Da.
Degetul meu inelar nu funcționează așa bine,
iar acest lucru mă deranjează la mâna mea principală.
În momentul de față, încă facem câte o operație pe lună.
Termenul de recuperare e foarte lung.
Erupția a durat două minute, dar consecințele sunt de mai mulți ani.
Înțeleg că nimeni nu controlează natura,
dar trebuie să-mi dați măcar o șansă de a lua o decizie în cunoștință de cauză.
Dacă aș fi știut ce știu acum,
sunt zero la sută șanse ca noi să fi pus vreodată piciorul pe acea insulă. Zero.
Da, am fost arsă de la linia bocancilor
până la linia pantalonilor scurți și pe partea din spate a picioarelor,
partea din spate a genunchilor a scăpat pentru că stând ghemuită,
mi-a protejat această partea, ceea ce a fost bine.
Știam ce se poate întâmpla acolo.
Dar nu crezi că ți se va întâmpla și ție.
Asta nu mi-a schimbat opinia cu privire la modul în care voi interacționa cu natura.
Adică, nu voi trăi într-o cameră izolată,
pentru că ce fel de viață e asta?
Cred că acum știu că pot trece peste orice,
așa că asta înseamnă ceva.
Poate că pentru altcineva nu, dar pentru mine valorează ceva.
De-a lungul întregii internări în spital,
mi-am propus cu strictețe să fac fotografii din două în două zile,
astfel încât să mă pot uita la ele și să văd cât de departe am ajuns.
Am suferit 17 operații.
Mi s-a spus că voi sta un an în spital.
Dar sunt destul de mândru să spun că întreaga mea internare
a fost de puțin sub două luni.
Sunt un nenorocit încăpățânat.
Refuz să renunț. Voi continua să încerc și să încerc.
Și refuz să renunț, oricât de greu ar fi.
Încă îmi place riscul.
Dar risc calculat. Acesta cred că e cuvântul potrivit.
N-ar fi trebuit să fie acolo.
Nu trebuia să meargă acolo.
Pot vedea Whakaari de la mine de acasă.
Îl văd din fiecare cameră din casa mea.
Cu cât îl văd mai puțin, cu atât mai bine, să fiu sinceră.
Așa că închideți cortina, lăsați-l acolo.
Spui o mică rugăciune.
Apoi faci același lucru a doua zi și…
Da.
Cred că într-un fel
am înțeles insula,
că e un lucru necunoscut.
Mama Natură face ceea ce vrea să facă.
Dar există și natura umană.
În fața greutăților,
e în natura umană să ajutăm.
Oameni obișnuiți dispuși să-și dea viața pentru a-i ajuta pe alții.
Asta e ceea ce-i face pe oameni... pe oamenii buni din lume să fie ceea ce sunt.
Multe lucruri pozitive au reieșit dintr-un eveniment atât de îngrozitor.
Sprijinul comunității a fost copleșitor.
Am prietenii pe care nu le-aș schimba pentru nimic în lume.
Trebuie să iei ceva pozitiv,
altfel acel nor te va urmări pentru totdeauna.
Sala de sport, colegii mei de muncă,
prietenii mei, familia mea
sunt cei care mă împing să merg mai departe.
Mi-au dat imboldul de a continua să muncesc din greu.
Mai ales bunicul meu, stânca mea.
A fost alături de mine de la început.
Iar eu… n-aș fi reușit să ajung așa departe fără dragostea și sprijinul lui.
Am un loc nears pe încheietura mâinii.
E conturul exact al locului unde era mâna ei.
A fost așa.
Da. De aceea mâna asta e mult mai bună decât asta. De exemplu,
cu mâna asta nu pot să strâng pumnul,
iar cu asta îl pot strânge complet.
Voi fi mereu alături de el, mereu,
îl iubesc așa mult, iar asta ne-a făcut să fim și mai apropiați, o simt.
Încerc să ajung acolo la fiecare două luni și să spun: „Bună!”
Preferata lui Hayden era berea Steinlager,
o bere bună kiwi.
Și luam o duzină cu noi, stăteam acolo toți,
beam câteva pahare și întotdeauna turnam una în ocean, știi?
Oricât de mult urăsc să irosesc una, mereu turnăm una și…
și îi dăm să bea.
Așa că te uiți după mici momente și după semne,
cred că pentru a-ți găsi felul de a merge mai departe.
În fața Mamei Natură și a tot ce poate arunca asupra noastră,
trebuie să ținem minte că ne vom avea mereu unul pe celălalt.
ERUPȚIA DE LA WHAKAARI / INSULA ALBĂ A UCIS PÂNĂ LA URMĂ 22 DE PERSOANE.
NICIO PARTE SAU PERSOANĂ NU ȘI-A ASUMAT RESPONSABILITATEA
PENTRU RĂNILE SUFERITE ȘI PENTRU VIEȚILE PIERDUTE.
INSULA RĂMÂNE ÎNCHISĂ PENTRU TOȚI VIZITATORII.
BAZAT PE ARTICOLULUI DIN REVISTA OUTSIDE.
„POVESTEA REALĂ A INSULEI ALBE” DE ALEX PERRY
Subtitrarea: Vlad Mihai Oprea