A film egyes részletei egy megtörtént traumatikus eseményhez kapcsolódnak.
Csak erős idegzetűeknek ajánlott.
Szép napunk volt.
Érezni lehetett a vulkán hőjét.
A talaj is meleg volt.
Szép sárga színeket láttunk.
És sötétnarancssárgát is.
Különböző színekben pompázott minden.
A talajból feltört a gőz.
Lélegzetelállító látvány volt.
Mintha a Marson járnánk.
Sokkal több gőz volt, mint amire számítottam.
Tudtuk, hogy egy…
szépséges és iszonyatos valamivel van dolgunk, és látni akartuk.
De a túravezető azt mondta: „Ne menjenek el a kráter széléig”
Kezdtem izgulni,
meg is kérdeztem a túravezetőtől,
hogy mit csináljunk, ha kitör a vulkán.
Mert kezdek izgulni.
Nagyon szeretem a feleségem,
de nem szokatlan, hogy idegeskedik.
Szóval leginkább félresöpörtem a dolgot.
Szó szerint ki is mondtam: „Nem fog kitörni.”
A WHAKAARI VULKÁNKITÖRÉS
ÚJ-ZÉLAND, ÉSZAKI-SZIGET
Új-zélandiként
lehet ennél jobb helyen felnőni?
Ott vannak a hegyek, a vadászás, horgászás.
Fürödhetünk az óceánban.
Ennél… jobb nincs is.
Whakatāne csodás városka, tele kalanddal.
A város az Északi-sziget keleti partján helyezkedik el.
Itt van Auckland.
A tengerparton délebbre pedig Whakatāne.
Sokan úgy ejtik, hogy „Vokatéjn” vagy „Fekatani”,
vagy „Vokatani”, vagy ilyesmi.
Ez egy kisváros, ami csordultig van szeretettel.
Whakatānénak 38 000 lakosa van.
Ennek 51 százaléka nem maori.
És 48 százaléka maori.
A közösségeink támogatják egymást.
Gyönyörű területen osztozunk,
amihez tartozik egy aktív, élő vulkán is,
a Whakaari, azaz a „Fehér-sziget”.
A Fehér-sziget 48 km-re fekszik Whakatāne partjaitól.
Ha az ember a parton halad,
kinéz az ablakon,
és látja, hogy a kráterből
hogy csapnak ki a fehér füstfelhők.
Elképesztő látvány. A természet vad szépsége.
A folklórunk szerint a hegyekből származunk.
A Whakaari leszármazottai vagyunk.
Egyben a sziget védelmezői.
A vulkánnak félelmetes energiája és ereje van.
Ugyanakkor a turizmus szempontjából is meghatározó.
A FEHÉR-SZIGET KAPUJA
FEHÉR-SZIGETI TÚRÁK
Az emberek odavannak a Fehér-szigetért.
Rengetegen állnak kapcsolatban a szigetlátogatásokkal.
Az éttermeink…
FEHÉR-SZIGET KÁVÉZÓ
…a moteljeink,
minden, az üzletek, butikok…
FEL AKAROM FEDEZNI
…mind azokra épül, akik a kalandturizmus miatt jönnek.
CHARLESTON, DÉL-KAROLINA
Az esküvőnk
tökéletes, varázslatos nap volt.
Életemben nem mosolyogtam még annyit.
Én kalandvágyó típus vagyok.
Ő cseppet sem az.
Inkább pihizni szeretek, vagy…
strandolni, vagy ilyesmi.
Ezért a nászutunkra hajóutat kerestünk.
Találtunk is egy új-zélandit. Megnéztük.
„Szuper! Új-Zéland természetileg gyönyörű,
sok a látnivaló. Ez tökéletes lesz.”
A húgommal
szeretjük az adrenalinfröccsöt,
az élvezetes kockázatot.
Leugrottunk az Auckland Towerről.
Barlangraftingoltunk.
A szüleim már részt vettek pár hajóúton,
tetszett nekik, és ők dobták fel az ötletet
nekem és a húgomnak, hogy menjünk hajóval Új-Zélandra.
A hajóúton mindenféle szárazföldi program közt lehetett válogatni.
Az egyik nap én választottam,
a másikon pedig Matt.
December 9-én Matt választott kirándulást.
Vonz a tudomány. Ez érdekesnek hangzott.
Egy valódi vulkán, ahova odamehetünk, és belenézhetünk.
VEZETETT VULKÁNTÚRA
Ez a túra különleges volt,
nem mindennapi lehetőség,
mivel ez a világ egyik legaktívabb vulkánja.
KERÜLJÖN KÖZEL A DRÁMÁHOZ!
A leírás alapján könnyű túrának tűnt.
Nem kellett hozzá hegymászó-felszerelés, semmi ilyesmi.
Csak odasétálunk a kráterhez, és belenézünk ebbe a csodás vulkánba.
ELKÉPESZTŐ GŐZÖLGŐ SAVFOLYAMOK
Izgalmasnak állították be, nem veszélyesnek.
Gondoltam: „Jó, ez jónak tűnik.”
A leírás alapján rábólintottunk.
Új-Zélandon lakunk, Hamiltonban,
én lelkész vagyok egy templomban.
A lányom az iskolában sokat tanult földrajzot, vulkántant,
és azt mondtam: „Menjünk el, amíg van rá lehetőségünk!”
Aztán az 50. születésnapomra
meglepett két jeggyel a Whakaarihoz.
2019. DECEMBER 9.
Csendes hétfő reggel.
Alig van forgalom.
Megérkeztünk az utazási irodába,
átolvastunk pár biztonsági dokumentumot, és aláíratták
a mi és a legközelebbi rokonunk elérhetőségeit.
Tudom, hogy van kockázata, a lányommal mentem,
őt nem teszem ki veszélynek.
De fel sem merült bennem, hogy féljek.
Jó reggelt!
Aznap több hajó indult a szigetre,
mi a Phoenixszel mentünk.
Elindultunk a kikötőből,
öt-tíz percet mentünk a folyón.
Elhagytuk a folyót, kihajóztunk a nyílt vízre.
Onnan pedig egyenesen a Fehér-szigetre.
Reggel kilenckor indultunk a tengerjáró hajótól.
Egy órát buszoztunk Whakatānébe,
az indulási kikötőbe, kb. 40 másik turistával együtt.
Felszálltunk a Te Puiára.
Azt mondták, vadonatúj a hajó.
Abban az évben vették.
Négy túravezető volt a Te Puián.
Whakatāneiek,
és örömmel mesélték el a Fehér-sziget történetét.
December 9. reggelén
Hayden, Tipene, Jake és én voltunk a túravezetők.
Előkészítettük a hajót, és elindultunk, mint bármikor máskor.
Kikötés után vezetett túrára visszük önöket a belső kráterhez.
Ez egy-másfél órát vesz majd igénybe.
Az öcsém, Hayden imádta a természetet,
odavolt a nyárért.
2009-ben lett túravezető a Whakaarinál.
Hayden részletes naplót vezetett a szigeten tett túráiról,
és 1111-szer járt ott.
Elképesztő.
Nem tudtam, hogy az volt Hayden 1111. útja a szigeten. Nem.
Hayden az egyik legrégebbi túravezető.
Ő tanított be a munkára,
munka után pedig elmentünk a helyi halászbárba,
vagy kirándultunk a Tarawera-vízesésnél.
Mindig készen állt a kalandra.
Nagyon megszerette a környéket.
Nem csak Whakaarit, és nem csak a vulkánt.
PHOENIX WHAKAARI / FEHÉR-SZIGET
Erős szél fújt, nagyon hullámzott a tenger.
Szegény utasok egy részét
átküldték a Te Puia végébe,
mert tengeribetegek lettek.
Mi a családdal, hát…
nem gúnyoltuk ki őket, de azért nevetgéltünk,
mosolyogtunk magunkban. Jó volt kint lenni a vízen.
És élveztük a rázós utat.
Nem tudtuk, hogy ennyire hullámzik majd a tenger.
Úgy másfél órát töltöttünk azon a hajón.
Szerintem minimum heten vagy nyolcan hánytak,
mert a hajó felemelkedett, lesüllyedt,
a tengert láttuk, aztán az eget, megint a tengert, megint az eget.
Majdnem elhánytam magam.
Szó szerint a hasamat fogtam.
Másfél óra út oda, másfél vissza.
Előfordul, hogy háborog a tenger,
akkor szörnyű az út. Ha az ember nem szokott hozzá,
gyorsan rosszul lehet.
Ezért volt egy másik lehetőség is.
Helikopterrel is lehetett menni, az 20 perc alatt odaért.
Az a reggel
számomra kicsit stresszes volt.
Aznap vihettem először egyedül utasokat.
Eredetileg azért mentem Új-Zélandra, hogy letegyem a jogsit.
Ez alkalmas hely a repüléstanulásra.
Tiszta napokon,
amikor felszállunk, rögtön látszik a Fehér-sziget.
Egyenes vonalban elérhető.
A körülmények aznap… ideálisak voltak.
Amikor a Phoenix már közel volt a szigethez,
a személyzet előkészítette a partraszállást.
A lányom azt mondta: „Menjünk, apa, elsőként akarok a szigetre lépni.”
Megkezdődött a túra.
Lassan gyalogoltunk.
Két túravezető volt, az egyik elöl,
a másik hátul, a csoport pedig köztük haladt.
Mintha a Jurassic Park egyik jelenete lenne,
ahogy közeledünk hozzá.
Amikor először landoltam ott, olyan volt, mintha a Holdon landolnék,
mert olyan szürreális környezet.
Aztán biztonsági eligazítást tartottam.
És elindultam a kráter felé.
BRIAN KRÁTERTÓ
A vulkán nagy része víz alatt van,
csak a csúcsa látszik ki.
A Fehér-sziget rétegvulkán.
Kitöréskor nincsenek lávafolyamok, mint a hawaii vulkánoknál.
Rétegekben felgyülemlik a kőzet
és a hamu.
Amikor a Te Puia odaért a szigetre,
Zodiac csónakokba szálltunk.
Az… felfújható motorcsónak.
Gyorsan kijutottunk a partra.
Igen, egy-két perc volt.
Egy rozoga betonstéghez értünk,
rozsdás fémlétra volt rajta.
Hallani lehetett, ahogy a partnak csapódnak a hullámok,
és nyaldossák a partot, és ettől sószaga lett a szellőnek.
De érezni lehetett
a kén erős bűzét is.
Sivár volt. Életnek semmi nyoma.
A stégről lelépve és körülnézve…
Élt a fejemben egy kép arról, milyen egy vulkán,
és az nem ilyen volt.
Semmi láva. Csak rengeteg gőz.
Gyönyörű volt,
de úgy éreztem, az Isten háta mögött vagyunk.
Ott több csoportra oszlottunk.
Az én túravezetőim Hayden és Tipene voltak.
Tipene azt hiszem, még betanult. Hayden tanította be.
Az unokám, Tipene kíváncsi fiú volt.
Folyton kérdezősködött.
Büszke volt, hogy maori.
Örült, hogy megkapta az állást.
Élvezte, hogy hajókázik, barátkozik.
Szívesen mesélt nekik,
maori mítoszokat, legendákat.
Úgy volt, hogy aznap nem dolgozik.
Vásárolni mentünk volna.
De behívták helyettesíteni, és ő bement.
A túravezetők, pilóták és hajóskapitányok
jól ismerik a szigetet, az utolsó szikláig.
Bárkinél jobban ismerik a Whakaarit.
Emberek! Üdv a Fehér-szigeten!
Én vezetem körbe önöket a szigeten.
Kaptunk egy állszíjas védősisakot,
és egy gázálarcot.
Most elmegyünk ezen az oldalon,
egészen a fő kráterig.
Közben megállunk pár érdekes helyen.
Mesélek majd a szigetről.
Ha mindenki készen áll,
kezdődhet a túra, indulunk.
Az első csapat gyorsan elindult,
egy rövid biztonsági eligazítás után.
Mi még összeszedtük a csapatot.
Ez mire való?
Szopogatni kell,
mert fokozza a nyálképződést.
Így, ha irritálná a torkukat a gőz,
ez megnyugtatja. Nem köhögnek majd annyit.
A szigettúra egy körút, ami a parton kezdődik.
STÉG, PHOENIX, TE PUIA
Ha elérünk a kráterhez,
megfordulunk, és a túloldalon jövünk vissza.
KRÁTERTÓ
Vissza egészen a bejáratig.
HELIKOPTER
A szigeten nagy mennyiségű gáz igyekszik távozni,
eközben keresztül kell jutnia egy sűrűbb,
sárosabb rétegen.
Ezért folyamatos a bugyogó hang a háttérben.
A kén feltör a gőzzel együtt.
Kikristályosodik, és visszahullik ugyanoda,
így egy kéményszerű alakzat jön létre, mint a házon.
Ez a kénkémény-terület.
A táj csupa szikla, hamu és sár.
De közben a sok szürke közt
elszórtan ott vannak a kénlerakódások,
ezek a gyönyörű szép élénksárga,
élénkfehér kristályok, amik csillognak a napfényben.
Át lehet érezni, milyen gigantikus,
milyen szörnyen erős, ahova behatolunk.
Az anyatermészet legszebb,
egyben leghalálosabb arcának dicsfénye.
A túravezető azt mondta, a tó általában szép kékeszöld színű,
aznap viszont fehér volt, talán mert az éjjel
volt valamiféle aktivitás,
és amiatt visszahullt a hamu a tóba.
Azt hiszem, ez elég gyakori,
és úgy voltam vele, ha a túravezetőt nem zavarja, engem sem.
Elindultunk a kráter felé.
Időnként megálltunk fényképezkedni,
és én megkérdeztem a túravezetőtől,
hogy mikor volt a legutóbbi kitörés.
Mert kezdek izgulni.
Azt mondta, volt egy kitörés 2013-ban, és egy 2016-ban.
Mire én: „De hát 2019 vége van, kezdek nagyon izgulni.”
Hayden említette, hogy kettes szintű a kockázat.
Akkor nem részletezte, hogy az mit jelent.
De az mondta, hogy a kitörés megemelkedett kockázatát, ami aggasztó volt.
Az egyes-kettes szint nem jelent túl sokat.
Az egyes a szinte semmilyen aktivitás, a kettes a fokozott aktivitás,
a hármas pedig a kitörés.
Nagy játéktér van az egyes és a hármas szint között.
Visszatértünk oda, ahonnan elindultunk.
Visszaszálltunk a Phoenixre, készültünk elindulni.
Épp arról beszélgettünk az egyik túravezetővel,
hogy…
a Fehér-szigeten a vulkanikus tevékenység mindig éjjel ment végbe,
vagy amikor üres volt.
GEONET VULKÁNKAMERA, 2012. AUGUSZTUS 7.
Mintha kedves lett volna a látogatókhoz.
„Majd akkor török ki, ha nem vagytok itt.”
Elindultunk visszafelé, visszanéztem a kráterre,
és láttam a csoportot a másik hajóról.
A PHOENIX TÁVOZÁSA UTÁN 47-EN MARADTAK A SZIGETEN.
Menő feljutni a kráterig,
mert mindenkinek leesik az álla,
hogy: „Hű!” meg „Ez elképesztő”,
és elkezdenek fotózni.
Néha geológusokat hozunk ki, hogy megnézzék.
A másik véglet pedig azok,
akik csak lőni akarnak egy fotót az Instagramra.
A kráter tetejére úgy…
délután kettő körül értünk fel.
Lenéztünk a tátongó, végtelen gőzverembe.
Félelmetes látvány.
Volt még egy lehetőség,
lefotóztak minket a kráter előtt.
Láttam, hogy egy másik hajó, a Phoenix, épp elindul a szigetről,
aztán maradtunk még pár percig,
és elindultunk lefelé.
Arra gondoltam: „Jó, már lefele megyünk.
Mindjárt vége a túrának.” Kezdtem jobban érezni magam.
Mivel tengerjáróról jöttek,
feszes volt a menetrend.
Gyorsan haladtunk. Már visszafele tartottunk a stéghez.
A másik csapat tíz perccel lehetett mögöttünk,
amikor mi lementünk a krátertől, akkor jött felfele Hayden.
A kráter után visszafordul az út,
és még úgy 500 métert kell megtenni a partig.
Négy utasom volt aznap, két pár.
Akkor mentünk el a hajóval érkezők mellett,
akik épp a kráter felé tartottak.
Felismertem Haydent, odaköszöntem neki, és…
miközben ment fel a kráterhez a csapatával.
Odaértünk a savas tóhoz.
Látszott a bugyogás
az arcunkba csapó gőzpamacsok közt.
Hayden azt mondta, két-három percet maradhatunk ott,
csak addig, amíg megnézzük, és készítünk pár képet,
mert a csúcson feltörő vegyi anyagok
sokkal károsabbak.
Mindenki igyekezett lőni egy fotót.
Ideje volt tovább indulni libasorban.
A húgom a sor elején volt Haydennel.
Én a szüleimmel valahol a csoport közepén.
Félúton a stég felé volt két patak,
amik a sziget különböző részeiről érkeztek.
A túravezető megállított,
hogy kóstoljuk meg a vizet.
Más íze volt a különböző ásványi anyagok miatt.
Épp megkóstoltam a vizet, háttal a kráternek,
amikor azt mondta az egyik turista: „Ezt nézzék!”
Megfordultam, és láttam, hogy egy kis fekete felhő tör elő vulkánból.
Nem volt ijesztő. Le is fotóztam.
14:11
Mint amikor füstöl a kémény. Nem volt hangja.
Fekete tűzijátékra emlékeztetett, amit láttunk,
vagy egy fekete farkú dementorra a Harry Potterből.
Előkaptuk a telefonunkat, és fényképezni kezdtünk.
Nem sokkal később jött egy nagyobb durranás,
majd egy óriási, még nagyobb, kövek repültek össze-vissza,
és az egész lassan egyre intenzívebb és nagyobb lett.
Azonnal tudtam,
hogy ez nagyon rossz hír. Menekülnünk kell.
Megfordultam, megláttam a füstfelhőt.
Már magasabb volt, mint a Fehér-sziget.
Azonnal tudtam, mi történik.
Az agyam… magasabb fordulatszámra kapcsolt,
teljes erővel pörgött, hogy kitaláljam, mit tegyünk.
A hátam mögül
hallottam, hogy Kelsey üvölt, hogy „Futás!”, és elkezdődött.
- Futás! - Futás!
Annie!
EGY TÚLÉLŐ TELEFONFELVÉTELE
Eszemet vesztve menekültem. Valóra vált a rémálmom.
Hallottuk, hogy Hayden elöl kiabál, hogy fussunk.
Ekkor kitört a pánik.
Futottunk az életünkért.
A szüleim a sarkamban voltak.
Látszott, hogy emelkedik mögöttünk a kitörés árnyéka.
Sikerült bebújnunk
egy nagy sziklafal mögé, mielőtt utolért minket a hamufelhő.
Nagy feketeség vett minket körül.
Csak a morajlást, a dörgést hallottuk.
Abban a pillanatban tehetetlen voltam.
A következő öböl felé tartottunk, a szikla mögött,
ekkor tört ki.
Úristen! Jaj, ne!
Néztem, ahogy kitört, gyönyörű volt.
A fehér tiszta fehér, a fekete nagyon sötét.
Annyira… elképesztő volt.
A szépből pár pillanat alatt ijesztően vészjósló lett.
A hamufelhő átbukott a sziklaperemen.
A személyzet kezd ráébredni, mi történt.
A hajó jelentősen felgyorsult.
Még kint voltunk. Mindenkit behívtak a kabinba.
Azonnal befelé, emberek!
- Gyorsan! - Nyomás!
Jézusom!
STÉG. BRIAN
A part felé tartottunk, és az egyik utas megkérdezte,
hogy fussunk-e. Hátranéztem a vállam fölött,
és akkor láttam meg a kitörést.
Ahogy hátranéztem, láttam,
hogy sziklák is repülnek felénk.
Úgy tűnt, több száz méterre fellő,
és nem akar véget érni.
Odanéztem a helikopterre,
ami úgy 3-400 méterre volt.
Odaérni… teljesen esélytelen.
A másik lehetőség a víz.
Mondtam, hogy fussunk le a vízhez.
Amikor leértünk, beugrottam a vízbe.
Addig tartottam vissza a levegőt, ameddig csak tudtam.
Minden elsötétült.
EGY TÚLÉLŐ TELEFONJÁNAK HANGFELVÉTELE
Emlékszem, hogy záporoztak a kövek rám és a sisakomra.
Életemben nem láttam ilyen sötétet.
A legsötétebb éjszakánál is sötétebb, koromsötét.
Ha az ember piroklaszt árról olvas,
onnan nem szokás kijutni.
Tudtam, mennyi esély van kijutni.
Menedéket kerestünk, és szorítottunk.
Erősen az arcomhoz szorítottam a napszemüvegem és a gázmaszkom.
Hallottam, hogy kiabálnak.
Iszonyatos.
Tisztán emlékszem, hogy a hátam mintha összeégett volna.
A karom és a lábam olyan gyorsan megégett, hogy nem is éreztem.
Matt azt mondta: „Sajnálom, Lauren.”
Összeszorult a szívem.
Belekapaszkodtam a kezébe, mert biztosra vettem,
hogy meghalunk, és azt akartam, hogy együtt találjanak ránk.”
Rettenetes bűz volt.
A hőség már önmagában is elviselhetetlen volt.
A túlhevített gőzben… élve megfőttem.
Nagyon igyekeztem nem levegőt venni.
Csukva tartani a szám, a szemem.
Magzati pózba görnyedtem, így a hátamat érte a lökés ereje.
A víz alatt nincsenek hangok.
Az ember arra vár, hogy feltűnjön a fény.
De nem tudhatom, mikor ér véget,
mert nincs fény, nincs semmi.
Egyszer volt egy kis fény. Ránéztem.
És azt gondoltam: „Hála Istennek!”
Felé úsztam, de akkor megint eltűnt.
Mondtam Mattnek, hogy szeretem. Két másodpercenként ezt kiabáltam.
„Szeretlek.”
„Szeretlek.” Csak azt hallottam, hogy üvölt a fájdalomtól.
Soha nem hallottam így üvölteni.
A fájdalom pokoli volt. A ruhán keresztül is égetett.
Az egész kitörés két-három percig tartott.
Életem messze legrémisztőbb két perce volt.
Azt hittem: „Kész, vége.
Ez az utolsó napom ezen a bolygón. A nászutunkon halunk meg.”
Kinéztem az ablakon,
és már nem is látszott a sziget.
Mintha az idő lassabban múlt volna.
Régen úgy voltam vele: „Ha történik velem valami,
a koromhoz mérten nagyon jó, teljes életet éltem,
elégedett vagyok azzal, ahova eljutottam.”
De akkor rájöttem: „Nem, még nem állok készen rá, hogy elmenjek.
Inkább továbbra is…
megteszek mindent, hogy élve kijussak.”
A hamu kezdett lerakódni a víz felszínére,
újra feltűnt a fény, és akkor mentem fel a felszínre.
Visszanéztem a szigetre.
Láttam azt a sok… még mindig rengeteg hamu szállt a levegőben,
és szitált vissza a szigetre.
Az első dolgom az volt, hogy Lauren nevét kiáltottam.
Olyan rossz állapotban voltam, hogy azt hittem, ő meghalt.
Nagyon féltem.
Semmi baj.
Végül…
amikor láttam, hogy megmozdul, azt mondta: „Itt vagyok.”
Életemben nem könnyebbültem meg annyira, mint amikor válaszolt.
Az lett volna rémálom, ha én túlélem, és ő nem.
Az rosszabb lett volna… bárminél.
Nem tudtam volna együtt élni a tudattal.
Amikor véget ért a kitörés,
gondolom, a sokkhatás alatt, felálltam, és odébb mentem pár métert.
Kis távolságra voltunk a savas tótól.
Kiabálás, sikoltozás hallatszott, és sírás.
Volt, aki a földön fetrengett, kínlódott…
a fájdalomtól, és ez iszonyú látvány volt.
Aztán egyre halkult, végül elhalt,
és csend lett és nyugalom. Azt gondoltam,
„Most vagy soha.”
Felálltam, és kiabáltam, hogy kövessenek,
keljenek fel, és visszaindultam a stéghez.
Részemről én testileg teljesen jól voltam.
Azok viszont, akik a szigeten voltak a kitörés alatt, nem voltak jól.
Senki nem menekülhetett a gőz elől.
Az a gőz kb. 200ºC-os.
Szóval… kb. főtt csirkeként kerül ki belőle az ember,
durván fogalmazva.
Ránéztem a karomra,
és egy egész réteg bőr fityegett rajta.
Tudtam, hogy rossz állapotban vagyok, és tudtam, hogy ő is.
Csak az járt a fejemben: „Azonnal tűnjünk el a szigetről!”
Futás! Fussanak!
Alig tudtam menni.
Jó párszor elestem.
Matt sokkal jobban megégett,
mert rajta kevesebb ruha volt, mégis segített nekem.
Hajtott az adrenalin.
Tudtam, nagyjából hol van a stég, és arra mentem.
Akkor megláttam, hogy az egyik csoport közeledik a stéghez,
és ott gyülekeznek.
Nagyjából húszan várták a segítséget.
Nem tudtam, hogy ez lesz,
de a kapitány visszavitte a hajót
oda, ahonnan jöttünk.
És ahogy közeledtünk,
bekerültünk a hamufelhő árnyékába, és elsötétült az ég.
Jézusmáriám!
Whakatāne parti őrség, Phoenix, hallotok?
HÁROM PERCCEL A KITÖRÉS UTÁN
Hallottam a rádióüzenetet az ismerős kapitánytól,
és nagyon feldúlt volt a hangja.
„Emberek vannak a vulkánnál, és kitör.”
A hangja feldúltságából lehetett tudni, hogy nagy a baj.
PARTI ŐRSÉG
Azonnal csöngeni kezdett a telefon.
Kirohantam a parkolón át a folyóhoz, ahonnan látszik a Fehér-sziget.
És igen, óriási felhő volt a sziget felett,
és egyre nőtt.
Jézusom!
Csak öt perc telt el,
és kérdezte, hogy hol van már a segítség.
Ebből is látszott, mekkora a baj.
Segítséget kérnek,
és pár perc múlva rákérdeznek, hogy hol van már.
RENDŐRSÉG
Két óra után valaki bejött az irodába,
és mondta, hogy kitör a Whakaari.
Mi nem látunk rá a szigetre, de a dombok fölött
láttuk azt a roppant nagy felhőt.
Az egyik kolléga azt mondta: „Vannak kamerák.
Nézzük meg!”
Lényegében kis fekete pontokat láttunk,
de tudtuk, hogy azok emberek,
és akkor eszméltünk rá, hogy emberek vannak ott.
BEACON HÍRLAP
Dolgoztunk.
Közelgett a határidő.
Meghallottuk a szirénákat, és nem tudtuk, mi történt.
Lementem a Mataatua természetvédelmi területhez,
félreálltam, átrohantam egy nagy réten.
Tudtuk, hogy baj van.
A füstfelhő nagyobb volt a szokásosnál.
Az emberek bámulták, hogy tör ki a Whakaari.
Otthon voltam, láttam a híreket.
Kezdtek idejönni az emberek,
és akkor még
próbáltam megérteni.
Nem tudtam, mi van.
Épp egy maori temetésen voltam,
és éreztem a beszédem energiáin,
hogy valami nem stimmel.
Amikor megnéztem, láttam a füstfelhőt,
és nem a szokásos vulkáni felhő volt a Whakaari fölött,
hanem sűrű és sötét.
Amikor erre ráébredtem, sírva fakadtam.
RENDŐRSÉG
Eleinte nem tudtuk biztosan, kik azok a turisták,
akik a szigetre mentek,
és ki vitte őket oda.
De azt biztosan tudtuk,
hogy emberek voltak ott a kitörés idején.
Segítséget kértünk a whakatānei parti őrségtől,
és ők elrobogtak a Fehér-sziget felé.
Csakhogy az egy másfél órás út a tengeren.
Frusztráló volt, mert…
hogy egy hajó ekkora utat megtegyen,
az mindig időbe telik.
Aucklandből is elindultak a mentőhelikopterek a Fehér-szigetre.
Légimentők voltak.
Westpac mentőhelikopterek.
Kutató-mentő szakemberek,
a szükséges eszközökkel és felszereléssel,
de ők is vagy egy órára voltak a szigettől.
- Ott emberek vannak! - Nézd a hajót!
Amikor visszaértünk az öbölbe,
láttuk, hogy mindent szürke hamu takar.
Az agyunk nem tudta feldolgozni a látottakat.
Többek között a helikopter tűnt fel nekem.
Jézusom, nézd azt a helikoptert!
Tisztán látszott, hogy hátralökődött.
Félig lelógott az emelvényről, a rotorok pedig meghajoltak.
Akkor kezdtünk el belegondolni,
milyen erők szabadultak fel a kitörés során.
Eszembe jutott, hogy készítettem két-három képet,
pár perccel azután, hogy eljöttünk a stégtől.
Ha közelről megnézzük,
látszanak a kis pontok, az emberek a kráternél.
Az én csapatom közel volt a kráterhez.
Úgy 100-150 méterre voltunk
a kitöréstől.
A bal oldalamon megláttam a szüleimet.
Az apám ült, a gázmaszkjával küszködött.
A húgomat nem láttam.
Láttam, hogy az anyám…
csak feküdt ott. Nem nagyon mozdult.
Nem kommunikált sehogy.
Olyan sokan voltak…
A sziget továbbra is gőzt lövell a krátertóból.
Embereket látunk a stégnél.
Legalább tizenhatot.
Jézusom, csupa hamu mind.
Istenem! Ott!
Amint láttuk, milyen komoly a kitörés,
megváltozott a célunk.
Most már segítenünk kellett a többieken.
Akkor döntenem kellett.
Odaúszom a hajóra, hogy biztonságban legyek,
vagy visszamegyek segíteni.
Ilyenkor mérettetik meg az ember, és teszi, amit tud.
Visszaúsztam, és besegítettem az embereket a gumicsónakba.
Mindenki tülekedett, hogy beülhessen a csónakba.
Nem tudtuk, ez nem csak figyelmeztetés volt-e egy nagyobb kitörés előtt.
A stégen elszabadult a pokol. El kellett tűnnünk a szigetről.
Lehet, hogy beugrok.
- Várjon! - Várjon!
- Segítség! - Várjon!
Fel akartunk jutni az első csónakra,
ami megállt a stégnél, de elénk furakodtak,
nem fértünk fel. A következőnél megragadtam a létrát, felmásztam,
és belezuhantam a csónakba.
Jól van, emberek.
Ne érjen hozzám!
Nagy volt a káosz,
próbáltak beugrálni az emberek,
muszáj volt visszatartani őket. Kicsit visszatolni.
Megfogtam a kezüket, besegítettem őket a csónakba,
és a bőrük ott maradt a kezemben.
Ez olyan… mint a háborús filmekben.
Úristen!
- Jaj! - Rajta!
- Segítség! - Segítség!
A gumicsónak visszajött a Phoenixre.
Az egyik túravezető elővett három-négy elsősegélydobozt,
láttam, milyen feldúlt,
a közelében voltam, és szóltam neki,
hogy a lányom és én tanultunk elsősegélyt,
segíthetünk-e.
Azt mondta: „Minden segítség jól jön.”
Fogtam az elsősegélydobozt,
visszamentem a hajó hátuljába.
Az első túlélők
akkor léptek a hajóra.
Megkezdtük az elsősegélyt,
leültettük őket. Hideg vízzel
igyekeztünk enyhíteni az égési fájdalmat.
Üvöltöztek: „Vigyenek innen!” „Vigyenek el!”
Itt vannak a hajók.
- Úristen! - Megy a motor.
Mind megégtek, 45-80 százalékban, vagy akár teljesen.
Negyvenöt százalék felett jelentősen csökken a túlélés esélye.
Tudni lehetett, hogy közülük sokan…
meghalnak az elkövetkező bő egy órában, úton a part felé.
Nagyon… borzalmas helyzet volt.
Akkor megtelt a hajó.
És… muszáj volt a lehető leggyorsabban visszaindulni a partra.
A phoenix legénységének több tagja önként ott maradt a szigeten,
hogy túlélőket keressenek.
A hajó megkezdte 90 perces útját vissza a szárazföldre.
HARMINC PERCCEL A KITÖRÉS UTÁN
Felhívott a feleségem,
azt mondta: „Rengeteg füst száll fel a Whakaariból,
minden rendben?”
Mondtam, hogy: „Gondolom. Nem hallottam semmit,
de gondolom,
csak szólna Hayden.”
Kinéztem a résen az óceánra,
és hát… jó nagy füstfelhő szállt fel.
A part mentén haladtam,
akkor tűnt fel a nagy füstfelhő,
a szokásosnál nagyobb, és egyértelműen sötétebb.
Gondoltam: „Hát… most helyzet van.”
A Volcanic Air üzenetet kapott, hogy kitörés történt.
Én láttam is az egyik vulkánkamerát
Whakatāne partjainál.
GEONET VULKÁNKAMERA, 2019. DECEMBER 9.
Nyilvánvalóvá vált,
hogy nem ülhetünk ölbe tett kézzel.
Tudtuk, hogy vannak a szigeten.
Volt lehetőségünk, képességünk segíteni,
és ez a helyes, hát így is tettünk.
Mint minden másnál is,
ha dönteni kell, ha benne vagyunk a sűrűjében,
vagy lép az ember vagy nem. Én léptem.
Felhívtam Timet, hogy én megyek.
Mire ő: „Oké, ott találkozunk.”
Felhívtam két tapasztalt kollegámat.
Mondtam: „Készítsetek elő egy gépet,
tankoljátok fel, szedjétek össze, ami kellhet,
pár plusz maszkot meg egy kis vizet.”
Aztán felszálltak. Pár perccel később én is.
NEGYVEN PERCCEL A KITÖRÉS UTÁN
Mindenféle beszélgetés hallatszott a rádión,
akkor hallottam meg John Funnell hangját.
Én akkor
Whakatānében repkedtem a gépemmel,
leteszteltem az új felszerelést.
Akkor hallottam meg, hogy Mark Law merevszárnyú gépet keres.
Kellett valaki, aki köröz felettünk kommunikációs központként,
aki közvetíti az információt,
mert a Fehér-szigeten nem nagyon van mobilhálózat.
Sem fix rádióállomás, rádiórendszer.
Felajánlottam a segítségemet.
Üzemanyagom volt bőven, volt lehetőségem kijutni.
És… meg sem fordult a fejemben, hogy ne menjek ki.
Az áldozatokat lefektettük a hajón,
elöl, hátul.
Mindenki tette a dolgát, segített a többieken.
A hajón mindenki kivette belőle a részét.
Volt sérülés a fedetlen kezeken,
lábakon, arcokon, de ennél súlyosabbak voltak az égési sérülések.
Emlékszem arra a kulcsmomentumra, amikor belegondoltam:
„Mi éget a ruházaton keresztül is,
úgy, hogy a ruha nem ég meg?”
Rájöttem, hogy a gőz okozta sérülések komolyabbak, mint amit látunk.
Nem fértünk be a kabinba.
A hajó orrába kerültünk,
fröcskölt ránk a sós víz, ért minket a hideg levegő és a nap.
Iszonyú volt a visszaút.
A horizontot kémleltem, és arra gondoltam:
„Hogyhogy nem vagyunk még ott? Órák óta megyünk.”
De hallani lehetett, hogy teljes gőzzel megy a hajó.
Arra gondoltam: „Rajta, hajó! Száguldj, Phoenix!”
A Phoenixen 26 sebesült
és életveszélyes állapotban levő ember volt.
Arra gondoltam:
„Basszus, még egy teljes hajónyi ember vár majd ellátásra.”
A KRÁTER PEREMÉNEK KÖZELÉBEN, A KITÖRÉSHEZ LEGKÖZELEBB MÉG 21-EN MARADTAK.
A savas tó közelében vagyok.
Ülök, fájdalmamban ringatózva.
Mindenem, az egész testem bizsergett. Láttam, hogy a karomat
szürke hamu borítja.
Arra gondoltam: „Itt fogok meghalni. Kész, vége.”
Ott volt körülöttem még… fél tucat ember, vagy több.
Holtak és haldoklók.
Hallani lehetett, ahogy a hangok lassan elhalnak.
A kiáltozás ritkul.
A sírás egyre csendesebb lesz.
Tudtam, hogy akkor a legnagyobb a túlélés esélye,
ha az első órában orvosi segítséghez jutunk.
Miután ott ültem fél órát,
rájöttem, hogy nem jön senki.
Akkor bekattant valami.
„Kelj fel, és keress segítséget!”
Felállni és otthagyni a szüleimet
az volt… életemben nem volt ilyen nehéz semmi.
De amikor ráleltem az erőre, nem annyira gyalogoltam,
mint inkább bukdácsoltam. Kényszerítettem magam, hogy ne álljak meg.
A visszaút 15-20. percében
kezdtek el kiáltozni,
hogy: „Vizet kérek!”
Amit tudtunk, megtettük Mattért és Laurenért.
És a többiekért az orrban.
Ami az elsősegély-dobozban volt,
sokkal kevésbé volt értékes, mint maga a doboz.
Kiborítottam a tartalmát, és megtöltöttem vízzel.
Hideg vizet öntöttünk a kezükre,
az összes fedetlen testrészükre.
Mindenki segítségért kiáltozott.
Mindent megtettünk az adott körülmények közt.
Mondták nekem egy párszor,
hogy üljek le,
biztos sok hamu jutott a tüdőmbe.
De… nehéz egy ilyen helyzetben leülni.
Hát nem hagytam abba.
Pokrócba csavartak, hogy ne fázzak,
Geoff Hopkins pedig a testével is próbált melegen tartani.
Azt mondta: „Nem fogom túlélni.”
„Nem fogom túlélni.”
„Dehogynem. Nem most ér véget az élete.”
„Sok év áll még ön előtt.”
Megkért, hogy fogjam a kezét,
de nem tudtam, annyira összeégett.
Általában nem vagyok vallásos, de imádkoztam Istenhez,
hogy vessen véget az életemnek,
hogy ne érezzek fájdalmat. Aztán elvesztettem az eszméletem.
Alig kaptam levegőt.
Elnehezült a lábam.
Minden lépés óriási erőfeszítés volt. Nehézen haladtam.
Hayden a biztonsági eligazításon azt mondta,
a patakot kövessük vissza a partra.
Levágtam egy kanyart, és át kellett kelnem a patakon.
Forró volt, égetett, és át kellett ugranom.
Úgy szerettem volna megint leülni!
De tudtam, ha megpihenek, nem kelek fel többé.
Amikor odaértem a szigethez,
még nagy mennyiségben hullott a hamu.
Hatalmas hamu- és gőzoszlop.
Gondoltam: „Rendben, körülnézek.”
Berepültem a kráterbe.
Lenéztem, és arra gondoltam: „Az egy embernek tűnik.
Azok is ott.
Mintha ott egy férfi ülne.”
És arra gondoltam: „Várjunk csak, sokan vannak még!”
Repülés közben használtam mindkét rádiót és a mobilt is.
Próbáltam a hamufelhő túloldalán maradni,
fel-alá repültem.
Tudtam, hogy értesíteni kell a hatóságokat
a helyzet súlyosságáról, hogy tudjanak tervezni,
és ha kell, több erőforrást bedobni.
Mondtam Marknak: „Tudnunk kell a halottak számát,
és a sebesültekét is.”
Megpróbáltam leszállni pár túl poros helyen,
aztán megtaláltam az egyik fa leszállóhelyet,
célba vettem,
és leszálltam, bár nem sokat lehetett látni.
Nem kapcsoltam ki a gépet. Fogtam a maszkom, és kiugrottam.
Láttam pár lábnyomot a patak mentén.
Arra koncentráltam, hogyan közelítsem meg a szigetet.
Nagyon nagy volt a por.
Elszántnak kellett lenni, hogy leszálljunk.
Először elfelejtettem gázálarcot húzni, de nem jutottam messze a helikoptertől,
mert rájöttem, hogy nem lehet rendesen levegőt kapni.
Muszáj volt gázálarcot húzni.
Megláttam valakit, aztán még valakit.
Feljebb egy egész csoportot.
Eszméletüknél voltak, de épp hogy.
Egyesek hangosabban kiabáltak, mint mások.
Képet tudtam alkotni arról, mi a helyzet.
Egyre több segítségre szorulót találtunk.
és hát… gyorsan világossá vált,
hogy komoly katasztrófáról van szó.
Hívtam a fiúkat,
eligazítást tartottam. „Rengetegen vannak itt.
Sokan meghaltak.
Sokan még élnek, és mindet megnézzük.”
Az információt továbbadtuk a légi irányításnak.
Hogy a két Westpac mentőhelikoptert ideirányítsák a Fehér-szigetre.
Mondtam, hogy iszonyú fájdalmaik vannak,
és nincs orvosi felszerelésünk.
Nincs hordágyas helikopterünk.
Szükség van rájuk a szigeten.
Azonnal válaszoltak.
„Máris megyünk.”
Hívtam Markot, hogy úton van a segítség.
Mindjárt jobb lesz a helyzet.
Elkezdtük ellátni
a földön fekvőket,
kitisztítottuk a légutaikat,
az orrukat, volt, akit stabil oldalfekvésbe tettünk,
visszatettük rájuk a gázálarcot,
bevizeztük őket, ahol tudtuk.
Csináltuk, amíg nem jön a segítség.
Továbbra is hullt ránk a hamu.
Aztán időnként hallottunk pár…
nagy durranást a füstfelhő felől.
De azért folytattuk.
A parti őrség hajója nagyjából félúton Whakatāne felé
találkozott a Phoenixszel, és megállt mellette.
Mondta a hajóskapitány, hogy több életveszélyes állapotú sérültjük van.
Ezért a mentőszemélyzetet
átküldték a Phoenixre, hogy segítsenek a visszaúton.
Átugrottak a mentősök, aztán folytattuk az utat.
Arra számítottam, hogy a mentősök átveszik a munkát.
De az volt a helyzet, hogy bár sok eszközük volt,
nem volt közte semmi, aminek hasznát lehetett venni.
A mentős azt mondta: „Folytassa, amit eddig csinált!
Biztassa! Nagyon mást nem tehetünk.”
Az emberek odagyűltek a vízpartra,
a folyótorkolathoz.
Rengeteg mentő- és rendőrautó volt ott.
Mintha mindenki,
aki sürgősségi szolgálaton dolgozik, eljött volna.
Tudtuk, hogy a hajók elindultak visszafelé,
megtisztítottam a mólót,
mert tudtam, hogy az első helyen kikötnek, és lepakolnak.
Próbáltunk helyet találni
a hajóról leszálló emberek sürgősségi elhelyezésére.
Volt bennem tagadás, volt bennem hitetlenség.
Gondoltam, rácsörgök Haydenre.
Próbáltam felhívni, de nem vette fel.
Mivel ez egy kis közösség,
távolabbra nyúlik a kapcsolati hálónk,
ezért a feleségem felhívta egy barátunkat,
és megkérdezte, minden rendben van-e,
mire ő azt mondta: „A helyzet rossz.”
Fogtam a gyerekeket, és berohantam a városba.
Bementünk Whakatānébe,
egyenesen az utazási irodához.
Minden tele volt mentőautóval és rendőrrel.
Itt volt az egész család, vártuk a híreket.
Elértem egy sziklakiszögellést,
ahonnan már látszott a víz, és arra gondoltam:
„Sikerült.” Pont előttem
ott volt a Phoenix legénységének egyik tagja.
A szájához tartotta a rádiót,
és valami ilyesmit mondott: „Kész, ideje indulni.”
Amint ezt meghallottam, minden fennmaradó erőmmel üvölteni kezdtem.
Inkább sikoltás volt.
Megfordult, tágra nyílt szemmel,
kiült az arcára a döbbenet: „Te jó isten!”
Aztán rögtön azt mondta: „Van itt egy túlélő.
Menjünk!”
Amikor a vállára támaszkodtam,
emlékszem, azt mondtam: „a családom”.
Végig rá akartam venni, hogy hadd vezessem vissza
a többiekhez.
Azt mondta: „Nem lesz baj, most elviszünk a hajóhoz.”
Felszálltunk a Te Puiára, és elindultunk.
Elvesztettem az időérzékem, annyira lefoglalt,
hogy kommunikáljak a légi irányítással.
„Sürgősen segítségre van szükségünk, egyre több túlélőt találunk,
aki segítségre szorul.”
Visszaszóltak, úgy öt perc múlva,
hogy: „A segélyhívónál megtiltották,
hogy kimenjünk a szigetre.”
Magasabb szinten hozták ezt a döntést,
hogy tilos a sziget környékén repülni.
Mivel a körülmények veszélyesek voltak.
Mérgező, savas, veszélyes a mentőcsapatokra nézve.
Nagy volt az újabb robbanás kockázata.
Most túl veszélyes a sziget
a rendőröknek és mentőcsapatoknak.
A szigetet hamu és vulkáni anyagok lepik el.
Szakértői tanácsot kérünk a mentési munkálatok biztonságával kapcsolatban.
Visszahívtam Mark csapatát, és mondtam nekik:
„Tegyétek meg, amit jelen körülmények közt tudtok.
Magatokra maradtatok.”
Azt mondta, nem jönnek.
Mire én: „Igen? Jó.”
Akkor jött a B-terv,
azaz: „Elintézzük mi magunk.”
NYOLCVAN PERCCEL A KITÖRÉS UTÁN
Mark csapata iszonyú helyzettel találta szemben magát.
Több sebesült volt súlyos forrázással, égéssel.
Ilyesmi a rémálmokban szokott csak történni.
Mindenkit összeszedtünk,
és igyekeztünk megállapítani, ki élte túl,
és őket feltenni egy helikopterre.
„Vigyük el az összes élőt a szigetről!”
Amikor megmozdítottuk őket, akkor fogtuk fel, milyen súlyosak a sérüléseik.
Hólyagos volt az egész lábuk, és ahogy fel akartuk őket emelni,
a kezünkben maradt a bőrük,
meg a ruhánkon, mindenhol.
De nem rágódhattunk ezen hosszan.
Haladni kell, beszélni hozzájuk.
Elmondani, mi lesz.
„Jó, most beszállunk a helikopterbe.
Fel fogunk szállni.
Húsz perc múlva beérünk a kórházba.”
Amikor az ember a sír szélén táncol,
iszonyú fontosak ezek a szavak.
Nem volt idő az üléseket igazgatni.
Fel kellett emelnünk őket a magasba.
A biztonsági öv inkább arra kellett, hogy ülő helyzetben maradjanak.
Végül öt embert tettünk be az első helikopterbe, aztán ő elment.
Megtöltöttük az enyémet is, és felszálltam.
Egy már ült a gépemen,
aztán feltettünk még egyet.
Többen nem fértek az én gépem hátuljába.
Ezért ezzel a két emberrel emelkedtem a levegőbe.
Arra gondoltam, bár gyorsabban repülne a helikopter,
és egyedül a hátul ülők
jártak a fejemben.
Vizet adtunk neki, így próbáltunk segíteni.
És hát… de igen.
Emberfeletti erőfeszítést tettek.
Ennél többet nemigen tehettek volna.
Nem volt több túlélő.
Csak azok maradtak a szigeten, akik már meghaltak.
A HÁROM HELIKOPTER ÖSSZESEN 12 SÉRÜLTET SZÁLLÍTOTT PARTRA.
NYOLC ELHUNYT OTT MARADT A SZIGETEN.
KÉT ÓRÁVAL A KITÖRÉS UTÁN
Ahogy közeledtünk a parthoz, Mike, a kapitány azt mondta,
hogy kapaszkodjunk, mert teljes sebességgel megyünk itt át.
Nem lassított, amikor a tengerről a folyóra értünk.
Azzal a tempóval ment végig a folyón.
Ilyet még soha nem láttunk.
Arra gondoltam: „Nem véletlenül közelít ilyen tempóban.”
Sorban álltak a mentősök, a rendőrök,
a tűzoltók,
és tágra nyílt szemmel nézték,
igyekeztek felfogni a látottakat.
POLGÁRŐRSÉG
Szinte sokkhatás alatt.
Akkor láttuk meg először a sebesülteket.
Azelőtt nem láttam… milyen az emberi test,
ha vulkánkitörésben sérül meg, ezért nem tudtam pontosan…
mire számítsak.
Emlékszem…
jött egy rendőr, a kezében egy csomó celofánnal.
Mindent összeszedtek a helyi boltokból,
amivel le lehet takarni az égési sérüléseket.
Geoff odakiabált a mentősöknek:
„Őt vigyék először! Életveszélyes az állapota.”
Matt a saját lábán szállt le, ami döbbenetes volt.
Leszögeztem, hogy nem akarom, hogy elválasszanak tőle,
úgyhogy mehettem vele a mentővel a kórházba.
Ahol én voltam, a három ember, akire felügyeltem…
egyszer csak az egyik összeomlott,
rám omlott.
És…
azt hiszem, számomra…
az a pillanat volt döntő fontosságú.
RENDŐRSÉG
Felálltam, vettem egy nagy levegőt,
átnéztem a folyó túlpartjára,
aztán visszafordultam,
és teljesen tisztán láttam, mi a teendő.
Voltak tűzoltók, mentősök, rendőrök.
Ebben a tömegben valahogy mégis
kiszúrtam az anyámat és a húgomat,
és arra gondoltam: „Nem láthatnak meg így.”
ST JOHN MENTŐ
Felkeltem, de ki se tudtam egyenesíteni a lábamat.
Odabicegtem a hajó oldalához,
aztán egyenesen a mentőautóhoz,
nehogy meglássák, mekkora fájdalmaim vannak.
A vulkánkitörés első sebesültjeit
most helyezik hordágyra. Láthatóan égési sérüléseket szereztek.
Persze nincs még hír mindenkiről.
Közülük húszan vélhetően súlyos sérüléseket szenvedtek.
Berohantam a városba.
Anya és apa már ott volt.
Az egyik kapitány azt mondta: „Hayden nem jutott ki.
Nem… nem jutott ki.”
De nem tudta biztosan, hol van.
Azt mondtuk: „Az nem lehet. Hogyhogy?”
Azt mondta, nem tudja, talán feljutott az egyik helikopterre.
Teljes gőzzel mentünk, ahogy a csövön kifért.
Kb. 120 csomóval.
A mentőosztagok arra utasítottak,
hogy a reptérre vigyük a sebesülteket,
de én azt mondtam: „Nem, kizárt dolog.
A kórházba megyünk.”
WHAKATANEI KÓRHÁZ
Az csak plusz idő, elvesztegetett idő.
Egyébként is úgy éreztem, hogy cserben hagyott a mentési szolgálat.
A kórház majd nem fog, mert egyszerűen beállítunk.
Bejutnak a kórházba,
és gyorsan lesz, aki ellátja őket.
Arra gondoltam: „Anya aggódni fog,
ha egyáltalán nem szólok neki.”
Még nálam volt a telefonom. Megkértem valakit, hogy hívja fel.
Én nem tudtam, mert ujjlenyomattal nyílik,
és az nekem már nem volt.
Szia, anya! Csak szólni akartam,
és ez nem vicc,
hogy a vulkán kitört, amikor a szigeten voltunk,
úgyhogy kórházban vagyunk Új-Zélandon.
Nem tudom, meddig leszek bent,
de igyekszem majd tájékoztatni téged.
Akkor szétválasztottak minket.
Nem is fogtam fel, milyen rossz az állapotom.
Nem számítottam rá, hogy kómában leszek…
Új-Zélandon még vagy egy hónapig.
Levágták a jegygyűrűmet, én meg könyörögtem,
hogy ne tegyék, mert most mentem férjhez.
Nagyon elkeseredtem, oda se néztem, amikor levágták.
Hirtelen megszűnik a vészhelyzet,
már nem sürgős semmi.
Ekkor jön el az a pillanat,
amikor amit eddig mi csináltunk,
szakértőhöz kerül,
hogy elkezdjük feldolgozni a történteket.
Felhívtam a feleségemet.
Amikor felvette, meg se tudtam szólalni.
A semmiből hirtelen elöntöttek a könnyek.
Akkor mindenki
érzelmileg és fizikailag kimerült volt.
Jolene, a barátnőm, eljött értem,
megöleltem, és…
érzelmileg akkor jutott el hozzám az egész.
Mondták a rendőrök, hogy nyolcan még a szigeten vannak,
a Whakaarin, és elhunytak.
Tipene is köztük volt.
A földre rogytam.
Nem akartam elhinni, amit hallok.
Parekura, így hívjuk. Tragédia.
Amikor megtudtuk, hogy az utolsó helikopter is leszállt,
felhívtam Mark Law-t, hogy mi történt.
Mivel… ők a barátaink,
úgy éreztem, szólnunk kell nekik,
amint lehet.
„Ott voltam Haydennel, és biztos, hogy meghalt.”
Ő látta Haydent, és…
Látta a szigeten, és azt mondta, nem élte túl.
Mark azt mondta, lábnyomokat látott a hamuban.
Úgy gondolják, Hayden és Tipene járkált,
és segített az utolsóknak,
megkönnyíteni az utolsó perceiket.
Tipene és Hayden is nagyon önzetlen volt.
De nem jött haza.
Mostanra kiderült, hogy két csoport volt a szigeten,
az egyiket tudták evakuálni,
a másik közel volt a kitöréshez.
Azoknak, akik elvesztették a családtagjukat vagy barátjukat,
osztozunk mérhetetlen gyászában és bánatában.
Szeretteik mellett új-zélandiak is voltak,
akik vendégül látták őket. Osztozunk az önök és az ő bánatukban.
Az új-zélandi vulkánkitörés halálos áldozatainak száma
jelenleg nyolc.
Kilenc halálesetet erősítettek meg,
a legfrissebb, kamasz fiútestvérek…
A hétfői katasztrófa halálos áldozatainak száma minimum 15.
Odaadó köztisztviselő volt…
A 21 áldozat közt volt férje, Gavin,
és 15 éves lánya, Zoe.
Három hétig azt sem tudtam, mi történt.
Senki nem árulta el.
De meglátogatott egy barátom az égési osztályon,
és megkérdeztem: „Hayden hogy van? Csodálom, hogy őt nem láttam.”
Ránézett a családtagjaimra, és mind sírva fakadtak.
Igen, így tudtam meg.
December 17-én tértem magamhoz.
Nagyapám volt az… aki elmondta a szörnyű hírt.
Apámat Mark Law szállította kórházba,
ahol sajnos… belehalt a sérüléseibe.
Anyám tényleg meghalt a szigeten,
aztán…
pár nappal később hozta el az új-zélandi hadsereg.
Azt pedig nem tudják, a húgom hol van, és mi lett a testével.
Amikor ősünk, Tītahi meghalt,
a néphiedelem szerint a szelleme
átalakult az óceán egyik őrévé.
A holtak is hasonlóvá válnak Tītahi ősünkhöz.
Whakaari a beleegyezését adta,
hogy ott maradjanak őrként, kaitiakiként, az örökkévalóságig.
Az ő emléküket soha nem fogjuk elfeledni.
18 HÓNAPPAL A KITÖRÉS UTÁN
Vannak jobb napok, és rosszabbak,
ha 100 százalékosan őszinte vagyok.
Megbámulnak az emberek engem, a kezemet.
Nem örülök neki.
Mindig úgy érzem, előre el kell mondanom,
mitől ilyen.
Vannak könnyebb és nehezebb napok.
Na jó. Kelbimbó az egyik oldalra,
alma és édeskrumpli a másikra.
A férjemmel a félmaratonra edzünk,
úgyhogy van, amikor pl. a futásra koncentrálok,
és az jó, és látom a jövőmet,
látok boldog napokat, képes vagyok túltekinteni a vulkánon.
De… olyan is van, hogy nagyon nehéz.
Igen.
A gyűrűsujjam nem működik rendesen,
ez gondot okoz a domináns kezemen.
Még mindig havi egy műtétünk van.
A felépülés iszonyatosan lassú.
A kitörés két percig tartott, a következményeit viszont évekig nyögjük.
Értem, hogy a természetet senki sem irányítja,
de legalább elegendő információt kapjak a döntéshez.
Ha tudtam volna, amit ma tudok,
teljességgel kizárt, hogy betegyem a lábam a szigetre. Kizárt.
Megégtem a csizmám vonalától
a rövidnadrágom vonaláig, a lábam hátulja pedig,
a térdhajlatom azért úszta meg, mert összegörnyedtem,
és az megvédte a térhajlatom, ami jó.
Tudtam, mi történhet kint.
De az ember nem hiszi el, hogy vele megtörténik.
Ez nem változtat a természethez való viszonyomon.
Nem fogok egy kibélelt szobában élni,
mert az milyen élet?
Már tudom, hogy bármit kibírok,
és azért az is valami.
Másnak talán nem, de nekem ez számít.
A kórházi tartózkodásom alatt
ragaszkodtam hozzá, hogy kétnaponta készüljön egy fotó,
hogy visszanézve lássam, mennyit javultam.
Tizenhét műtétem volt.
Azt mondták, egy évig kell kórházban maradnom.
De büszkén mondhatom, hogy végül összesen
nem egészen két hónap volt.
Makacs öszvér vagyok.
Nem vagyok hajlandó feladni. Megyek tovább rendületlenül.
Mindegy, mennyire nehéz, akkor sem adom fel.
Most is szeretem a kockázatot.
De mondjuk úgy, hogy a kiszámítható kockázatot.
Nem kellett volna odamenni.
Soha nem kellett volna.
Látom itthonról a Whakaarit.
Minden szobából.
Őszintén szólva, minél kevesebbet látom, annál jobb.
Behúzom a függönyt, nem törődöm vele.
Imádkozom egy kicsit.
Aztán másnap kezdem elölről, és…
Igen.
Bizonyos értelemben
megértettük a szigetet,
a kiszámíthatatlanságát.
Az anyatermészet azt teszi, amit akar.
De ott van az emberi természet is.
Ami a megpróbáltatások közepette
megy, és segít.
Hétköznapi emberek kockára teszik az életüket másokért.
Ettől lesznek az emberek… a jó emberek azok, akik.
Sok jó származott ebből az iszonyatból.
A közösség támogatása elképesztő.
A barátaimat a világ minden kincséért oda nem adnám.
Muszáj a jót nézni,
különben az a felhő örökké követni fog.
Az edzőtermi és munkahelyi ismerőseim,
a barátaim, a családom,
ők tartják bennem a lelket.
Ők ösztönöznek arra, hogy keményen dolgozzak.
Főleg a nagyapám, a kősziklám.
Ő a kezdetektől mellettem van.
Az ő szeretete és támogatása nélkül nem jutottam volna el idáig.
Van egy tökéletesen ép folt a csuklómon.
Az ő kezének a lenyomata.
Így volt.
Igen. Ezért jobb ez a kezem a másiknál.
Ezt ökölbe se tudom szorítani,
ezt viszont teljesen jól.
Mindig mellette leszek, mindig,
annyira szeretem, és úgy érzem, ez csak közelebb hozott minket egymáshoz.
Párhavonta kimegyek és odaköszönök.
Hayden kedvence a Steinlager sör volt,
jó kis új-zélandi sör.
Kiviszünk egy tucatot, üldögélünk azzal, aki eljött,
iszogatunk, és egy sört mindig beleöntünk az óceánba.
Nem szeretem pazarolni, de egyet mindig beleöntünk,
ő is kap.
Az ember keresi az ilyen pillanatokat, a jeleket,
a módját, hogy tovább tudjon lépni.
Az anyatermészettel és a csapásaival szemben
soha ne feledjük, hogy emberek vagyunk, és számíthatunk egymásra.
A whakaari / fehér-szigeti vulkánkitörés végül 22 ember életét követelte.
A sebesülésekért és elhalálozásokért
senki nem vállalta a felelősséget.
A sziget már nem látogatható.
Az OUTSIDE MAGAZINE alábbi cikke alapján:
„A fehér-szigeti vulkánkitörés igaz története”, Alex Perry.
A feliratot fordította: Lippai-Nagy Dóra