Elokuva sisältää tosielämän traumaattiseen tapahtumaan liittyvää materiaalia.
Katsojan tulee käyttää omaa harkintaa.
Oli kaunis päivä.
Tulivuoren lämmön pystyi tuntemaan.
Maan lämmön pystyi tuntemaan.
Siellä oli kauniita keltaisen sävyjä.
Tumman oranssia myös.
Värejä oli kaikkialla.
Maasta puski läpi höyryä.
Se oli henkeäsalpaava näky.
Se näytti aivan Marsilta.
Höyryä oli paljon enemmän kuin ajattelin.
Sen tiesi, että siellä oli jotain -
kaunista ja kamalaa, jonka halusi nähdä.
Retkioppaamme sanoivat: "Älkää menkö kraaterin reunan lähelle."
Minulle tuli hermostunut olo,
ja kysyin oppaaltamme:
"Mitä teemme, jos tulivuori purkautuu?"
"Minua alkaa nimittäin hermostuttaa."
Rakastan vaimoani,
mutta hän on usein ahdistunut.
Joten annoin vain asian olla.
Sanoin jopa ääneen: "Ei se purkaudu."
PAKO UUDEN-SEELANNIN TULIVUORISAARELTA
POHJOISSAARI, UUSI-SEELANTI
Nuorena kiwinä -
ei ole parempaa paikkaa kasvaa.
On vuoria, metsästystä ja kalastusta.
Valtameri, jossa uida.
Ei vain ole mitään parempaa.
Whakatāne on kaunis, seikkailuntäyteinen yhteisö.
Maantieteellisesti olemme Pohjoissaaren itärannikolla.
Auckland on täällä.
Ja rannikolla sijaitsee Whakatāne.
Se lausutaan "Wock-a-tain" tai "Feck-a-tah-nee" -
tai "Wock-a-tah-nee" tai niin.
HEI WHAKATĀNE
Se on pieni yhteisö, jossa on paljon rakkautta.
Whakatānessa on 38 000 asukasta.
51 % väestöstä ei ole maoreja.
ja 48 % on.
Yhteisöt tukevat toisiaan.
Ja yhdessä me jaamme kauniin alueen,
jossa on elävä, aktiivinen ja hengittävä tulivuori.
Whakaari, englanninkieliseltä nimeltään White Island, valkoinen saari.
White Island sijaitsee 48 kilometrin päässä Whakatānesta.
Kun ajaa rannikkoa pitkin -
ja katsoo -
horisonttiin, näkee siellä -
pilven valkoista savua, joka tulee kraaterista.
Todella upeaa. Luonnon raakaa kauneutta.
Kansantarumme mukaan tulemme vuorilta.
Olemme Whakaarin jälkeläisiä.
Me suojelemme itse saarta.
Saari on suuri energia ja voima itsessään.
Mutta se on tärkeä myös turismille.
VÄYLÄ WHITE ISLANDILLE WHAKATĀNEN LENTOKENTTÄ
WHITE ISLANDIN OPASTUKSET
Ihmiset rakastavat White Islandia.
Ja moni täällä liittyy White Islandin opastuksiin.
Ravintolamme,
WHITE ISLAND KAHVILA
motellimme,
kaikki, kauppamme ja putiikkimme…
HALUAN TUTKIA, KOKEA, LÖYTÄÄ
…kaikki ne riippuvat ihmisistä, joita seikkailuturismi tuo kaupunkiin.
CHARLESTON, ETELÄ-CAROLINA
Hääjuhlamme oli -
taianomaisin päivä ikinä.
En varmaan koskaan eläessäni ole hymyillyt niin paljon.
Olen seikkailijaluonne.
Hän ei todellakaan ole seikkailijaluonne.
Olen sellainen rentoutujatyyppi,
rannalla makaamista ja sellaista.
Joten häämatkaamme varten haimme risteilyä.
Löysimme yhden Uuteen-Seelantiin. Mietimme:
"Upeaa! Uudessa-Seelannissa on upeaa luontoa ja -
nähtävyyksiä. Täydellistä."
Siskoni ja minä -
pidämme kaikesta, mistä saa adrenaliinia,
ja sellaisesta, missä voimme nauttia riskinotosta.
Huh!
Hyppäsimme Auckland Towerista.
Huh!
Kävimme sukeltelemassa pimeissä luolissa.
Isäni ja äitini olivat olleet risteilyillä aiemmin -
ja he pitivät siitä, joten he ehdottivat sitä meille,
minulle ja siskolleni, risteilyä Uuteen-Seelantiin.
Risteilyllä saimme vaihtoehtoja opastetuista retkistä maissa.
Minä valitsin yhden retken,
ja Matt valitsi toisen.
Joulukuun 9. päivä oli Mattin vuoro valita päiväretki.
Pidän tieteestä, ja se kuulosti todella kiinnostavalta.
Oikea tulivuori, jonka luo voi kävellä ja johon voi katsoa.
TULIVUORIKOKEMUS TUTKIMUSRETKI
White Island oli jotain erilaista,
mihin ei yleensä ole mahdollisuutta,
sillä se on yksi maailman aktiivisimmista tulivuorista.
KOE JÄNNITYSTÄ
Kuvauksen mukaan se oli helppo vaellusmatka.
Ei siihen tarvittu mitään kiipeilyvarusteita.
Vain kävely kraaterille, ja voisi nähdä upean tulivuoden.
HÖYRYÄVÄ HAPPOJÄRVI
Se kuulosti jännittävältä, eikä yhtään vaaralliselta.
Ja mietin, että "Okei, hyvältä näyttää."
Luimme kuvauksen ja totesin, että okei.
Asumme Hamiltonissa Uudessa-Seelannissa,
ja olen pastori kirkossa.
Tyttäreni on opiskellut geologiaa ja tulivuorten aktiivisuutta,
joten sanoin hänelle: "Mennään kun kerran on tilaisuus."
Ja 50. syntymäpäivänäni -
ja yllätti minut lipuilla Whakaarille.
9. JOULUKUUTA 2019
Maanantaiaamuna on hiljaista.
Liikkennettä ei juurikaan ole.
Saavuimme matkatoimistoon ja luimme -
pari turvallisuusasiakirjaa, ja meidän piti kirjoittaa ylös -
yhteystietomme ja läheisemme yhteystiedot.
WHITE ISLANDIN OPASTUKSET
Tiedän, että siellä on riskinsä, ja mukana oli tyttäreni,
enkä aikoisi laittaa häntä vaaraan.
Mutta en missään vaiheessa pelännyt sitä, mitä olimme tekemässä.
Hyvää huomenta!
Sinä päivänä muutama vene oli menossa saarelle,
ja meidän veneemme oli Phoenix.
Lähdimme laiturista -
ja matkasimme jokea pitkin viisi tai kymmenen minuuttia.
Jokisärkän ohittaa, kun siirtyy avoimelle merelle.
Ja siitä ajoimme White Islandille.
Lähdimme risteilyalukselta kello 9 aamulla.
Matkustimme tunnin bussilla Whakatāneen -
satamaan, josta lähtisimme noin 40 muun turistin kanssa.
Nousimme Te Puian kyytiin,
ja opas sanoi sen olevan uusi alus.
Se oltiin taidettu hankkia sinä vuonna.
Te Puialla oli neljä opasta.
He olivat paikallisia whakatānelaisia,
ja he kertoivat meille innoissaan White Islandin historiasta.
Joulukuun 9. päivän aamuna -
oppaina olimme Hayden, Tipene, Jake ja minä.
Valmistelimme veneen ja lähdimme kuten minä tahansa päivänä.
Lähempänä rantaa viemme teidät opastetulle kierrokselle kraaterialueelle.
Siinä menee noin tunti tai puolitoista.
Pikkuveljeni Hayden rakasti ulkoilua -
ja kesää.
Vuonna 2009 hän aloitti oppaana Whakaarilla.
Hayden piti tarkkaa päiväkirjaa jokaisesta matkasta saarelle,
ja niitä oli kertynyt 1111.
Upeaa.
En tiennyt, että se oli Haydenin 1111. matka saarelle.
Hayden oli luultavasti yksi pitkäaikaisimmista oppaista.
Hän opetti minut töihin, ja -
töiden jälkeen menimme kalastamaan -
tai lähdimme retkelle Tarawera Fallsiin.
Hän halusi aina seikkailla.
Koko ympäristö oli hänen intohimonsa.
Ei vain Whakaari ja tulivuori.
Tuuli kävi kovaa ja alus heilui paljon.
Moni matkustajista itse asiassa -
siirrettiin Te Puian takaosaan,
koska heillä oli huono olo.
Minä ja perheeni…
emme tehneet heistä pilaa, mutta nauroimme vähän,
hymähtelimme. Me nautimme merimatkasta.
Nautimme töyssyisestä matkasta.
Emme tienneet, millaiset olosuhteet merellä oli silloin.
Venematka kesti luultavasti 90 minuuttia.
Ja sanoisin, että ainakin seitsemän tai kahdeksan ihmistä oksensi,
koska koko vene hyppi ja pomppi ylös alas,
näkyi meri ja taivas, meri ja taas taivas.
Minä melkein oksensin.
Minä todella pitelin vatsaani näin.
Puolitoista tuntia sinne ja puolitoista takaisin.
Joinain päivinä merellä on vaikeaa,
todella kamalaa. Ja jos ei ole tottunut tunnin venematkaan,
voi huono olo tulla äkkiä.
Oli toinenkin vaihtoehto.
Helikopterilla matka oli vain 20 minuuttia.
Herääminen sinä aamuna -
oli minulle hermostuttava ja stressava.
Oli ensimmäinen päivä, kun sain kuljettaa matkustajia yksin.
Lähdin Uuteen-Seelantiin alun perin luvan takia.
Halusin löytää hyvän paikan, jossa oppia lentämään.
Kirkkaana päivänä,
jos lähtee pääsaarelta, voi nähdä White Islandin.
Sinne voi ajaa suoraa reittiä.
Ja olosuhteet sinä päivänä olivat täydelliset.
Kun Phoenix lähestyi saarta,
miehistö alkoi valmistella meitä lähtöön.
Tyttäreni sanoi: "Mennään, isä. Haluan olla ensimmäinen saarella."
Retki alkoi ja…
me vain kävelimme hitaasti.
Toinen kahdesta oppaasta käveli ensimmäisenä,
ja toinen viimeisenä, ja koko ryhmä oli heidän välissään.
Se on melkein kuin kohtaus Jurassic Parkista,
kun saarta lähestyy.
White Islandille nouseminen ensi kertaa tuntui kuin olisin laskeutunut kuuhun,
koska ympäristö oli niin epätodellinen.
Noustuamme maihin pidin lyhyen turvallisuusohjeistuksen.
Ja aloitimme matkamme kraaterille.
BRIAN KRAATERIJÄRVI
Suurin osa tulivuoresta on veden alla,
joten siitä näkee vain huipun.
White Island on kerrostulivuori.
Kun se purkautuu, siitä ei yleensä tule laavavirtaa kuten Havajin vuorista.
Siitä tulee tavallaan kerroksittain kiviä -
ja tuhkaa, ja ne kasaantuvat.
Kun Te Puia saapui saarelle,
nousimme pieniin Zodiac-veneisiin.
Ne olivat vain… täytettäviä kumiveneitä.
Matka saarelle oli todella lyhyt.
Minuutin tai kaksi.
Veneellä saavuttiin betoniselle laiturille,
jossa oli ruostuneet tikkaat.
Aallot iskeytyivät rantaan -
ja huuhtoivat sitä antaen tuulelle meren suolaisen tuoksun.
Ja sitten oli -
sellainen… voimakas paha rikinlöyhkä.
Saari näytti autiolta. Ei elämän merkkejä.
Kun lähdimme laiturilta ja näimme saaren,
minulla oli päässäni kuva tulivuoresta,
eikä tämä ollut sama.
Ei laavaa. Vain paljon höyryä.
Se oli hyvin kaunista,
mutta tuntui kuin olisimme keskellä ei-mitään.
Jakauduimme erillisiin ryhmiin.
Minun oppaani olivat Hayden ja Tipene.
Tipene uskoakseni vielä opetteli. Hayden näytti hänelle köysiä.
Tipene oli hyvin tiedonhaluinen.
Hän aina kyseli kysymyksiä.
Hän oli ylpeä maori.
Hän oli innoissaan työpaikasta.
Hän nautti veneilystä ja ihmisille juttelusta.
Hän rakasti kertoilla ihmisille tarinoita -
maorien myyteistä ja legendoista.
Hänen ei kuulunut olla töissä sinä päivänä.
Olimme menossa ostoksille.
Hänet pyydettiin töihin tuuraamaan jotakuta, joten hän meni.
Matkaoppaat, lentäjät ja veneenkuljettajat -
tuntevat saaren läpikotaisin.
Tuntevat Whakaarin paremmin kuin muut.
No niin! Tervetuloa White Islandille.
Olen oppaanne tänään kierroksellamme.
Meille annettiin kypärät, jotka kiinnitettiin leuan alta,
ja hengityssuojaimet.
Joten seuraavaksi siis lähtemme tuohon suuntaan -
pääkraaterille.
Pysähdymme parissa kiinnostavassa kohdassa.
Kerron teille saaresta.
Kunhan kaikki ovat valmiita,
lähdemme matkaan.
Ensimmäinen ryhmä lähti hyvin pian -
lyhyen turvallisuusohjeistuksen jälkeen.
Meidän ryhmämme vielä valmistautui.
Mitä varten nämä ovat?
Imeskelette niitä,
ja tuotatte sylkeä.
Joten ärsytys, jota höyry aiheuttaa,
helpottaa. Ette yski niin paljon.
Reitti on yksi lenkki, joka alkaa rannalta.
Kun pääsee kraaterille,
käännytään ympäri ja kierretään saari.
KRAATERIJÄRVI
Ja sitten takaisin sisäänkäynnille.
HELIKOPTERI
Saarella on paljon kaasua, joka purkautuu,
sen täytyy päästä läpi eräänlaisesta inhottavasta -
mudasta.
Joten ympärillä kuuluu pulputtavaa ääntä.
Rikkiä nousee höyryn mukana.
Se kiteytyy ja putoaa takaisin alas -
muodostaen savupiippumaisen muodon kuin talon päälle.
Se on nimeltään rikkipiippualue.
Maisema on kiveä, tuhkaa ja mutaa.
Mutta sen -
harmaan keskellä on rikkiesiintymiä,
jotka ovat kauniin keltaisia,
ja kauniit valkoiset kristallit kimmeltävät auringonvalossa.
Siinä voi tuntea tilan avaruuden -
ja sen voiman, jolle on astunut.
Se kimallus on luontoäitiä -
kauneimmillaan ja kuolettavimmillaan.
Oppaamme sanoi, että järvi on yleensä kauniin sinivihreä,
mutta sinä päivänä se oli valkoinen, sillä ehkä yöllä -
oli ollut jotain aktiivisuutta,
joka olisi aiheuttanut tuhkan laskeutuvan alas järvelle.
Niin taitaa tapahtua usein,
ja oppaat näyttivät olevan rauhassa asian kanssa, joten minäkin olin.
Aloimme kävellä kraateria kohti.
Pysähdyimme ottamaan kuvia parin metrin välein,
ja puhuin oppaamme kanssa ja kysyin:
"Milloin tämä on viimeksi purkautunut?"
Koska minä… "Minua alkaa vähän hermostuttaa."
Hän sanoi, että vuonna 2013 ja 2016.
Sanoin: "Nyt on loppuvuosi 2019 ja minua alkaa todella hermostuttaa."
Hayden mainitsi, että saarella oli kakkostason riski.
Hän ei sanonut, mitä se tarkoittaa.
Hän sanoi, että purkaukseen on suurempi riski, mikä huolestutti minua.
Taso yksi tai kaksi ei juuri merkinnyt mitään.
Tasolla yksi juuri mitään ei tapahtu, tasolla kaksi aktiivisuus nousee -
ja tasolla kolme on purkaus, joten…
Tasojen yksi ja kolme välillä on valtava loikkaus.
Palasimme sinne, mistä olimme lähteneet.
Nousimme Phoenixin kyytiin ja olimme juuri lähdössä.
Juttelimme yhden oppaamme kanssa -
siitä, miten -
kaikki saaren vulkaaninen toiminta oli tapahtunut joko yön aikana tai -
kun ketään ei ollut siellä.
GEONET TULIVUORIKAMERA 7. ELOKUUTA 2012
Ikään kuin saari olisi vierailijoille ystävällinen.
Että "Purkaudun sitten, kun ette ole täällä."
Kun lähdimme paluumatkalle käännyin katsomaan kraateria,
ja näin toisen ryhmän.
PHOENIXIN LÄHDETTYÄ SAARELLE JÄI 47 IHMISTÄ.
Oli aina hienoa saapua kraaterille -
ja kuulla kaikkien henkäisevän ja sanovan:
"Vau" tai "Voi luoja, se on upea" -
ja alkavan ottaa kuvia.
Joskus jotkut geologit tulivat katsomaan sitä.
Toinen ääripää on sitten se -
"Haluan vain kuvan kraaterista Instagramia varten."
Nousimme ylös noin -
kello 14.
Katselimme alas siihen ammottavaan höyrykuiluun.
Se on pelottava näky.
Saimme toisen mahdollisuuden -
ottaa kuvia kraaterin edessä.
Huomasin, että toinen vene, Phoenix, oli juuri lähtenyt saarelta,
hengailimme siellä vielä muutaman minuutin -
ja lähdimme kävelemään takaisin.
Mietin: "Okei, nyt olemme matkalla takaisin alas."
"Kierros päättyy." Oloni helpottui hieman.
Koska he olivat risteilyltä,
meillä oli tiukka aikataulu.
Etenimme nopeasti. Olimme matkalla takaisin laiturille.
Toinen ryhmä oli luultavasti 10 minuuttia jäljessämme,
lähdimme kraaterilta, ja Hayden oli nousemassa sinne.
Kraaterin kohtalta käännytään takaisin -
ja palataan noin 500 metriä takaisin rannalle.
Minulla oli silloin neljä matkustajaa, kaksi pariskuntaa.
Siinä vaiheessa vannon ohittaneemme yhden veneryhmistä,
joka oli menossa kraaterille.
Tunnistin Haydenin tervehdin häntä,
kun hän nousi ylöspäin ryhmänsä kanssa.
Nousimme happojärvelle.
Näimme kuplinnan läpi höyrypilvien,
jotka leijailivat kasvoillemme.
Hayden sanoi, että voimme olla siellä vain pari minuuttia,
vain, jotta voisimme katsoa sitä ja ottaa kuvia,
koska kemikaalit siellä ylhäällä -
olivat haitallisempia.
Kaikki ottivat kiireesti kuvia.
Oli aika jatkaa matkaa.
Siskoni oli juuri Haydenin edessä.
Olin vanhempieni kanssa ryhmän keskivaiheilla.
Puolimatkassa laiturille oli kaksi vesivirtaa,
ja ne tulivat eri puolilta saarta.
Meitä neuvottiin pysähtymään -
ja kokeilemaan vettä, maistamaan sitä.
Siitä pystyi maistamaan eri mineraalit.
Olin juuri maistanut vettä ja olin selin kraateriin,
kun kuulin erään ryhmäläisen sanovan: "Katsokaa tuota."
Käännyimme ja näimme pienen mustan pilven nousevan tulivuoresta.
Se ei näyttänyt pelottavalta. Otin siitä oikeastaan kuvankin.
KELLO 14.11
Se oli kuin savupiipun savua. Ääntä ei kuulunut.
Käännyimme katsomaan jotain, mikä näytti mustalta ilotulitteelta,
tai Harry Potterin ankeuttajalta, jolla musta pitkä häntä.
Kaivoimme puhelimet esiin ja aloimme ottaa kuvia.
Hetken kuluttua kuului toinen kova pamaus,
ja valtavan suuri kivikasa lensi ilmaan -
ja alkoi pikkuhiljaa kasvaa ja voimistua.
Tiesin heti.
Tämä oli huono juttu. Nyt piti juosta.
Käännyin ja näin pilven.
Se oli jo korkeampi kuin White Island.
Ymmärsin heti, mitä tapahtui.
Aivoni vain… olivat ylikierroksilla,
yritin mahdollisimman nopeasti keksiä, mitä tehdä.
Takaani kuulin -
Kelseyn huutavan "Juokse!" ja sitten se alkoi.
Menkää! -Menkää!
Annie!
SELVIYTYJÄN VIDEOKUVAA PUHELIMESTA
Olin suunniltani. Elin pahinta painajaistani.
Kuulimme Haydenin huutavan, että juoskaa,
ja paniikki alkoi,
ja aloimme kaikki juosta henkemme edestä.
Vanhemani olivat aivan kannoillani.
Räjähdyksen varjon näki nousevan takaamme.
Onnistuimme juoksemaan ja menemään suojaan -
suuren kivipaljastuman luo ennen kuin tuhkapilvi peitti meidät.
Se oli mustaa tyhjyyttä.
Ympärillä kuului vain jyrinää ja pauhua.
En voinut silloin tehdä mitään.
Olimme menossa toiseen poukamaan, joka oli kallion toisella puolella,
ja silloin vuori purkautui.
Voi luoja. Voi ei.
Näin sen räjähtävän, ja se oli kaunista.
Valkoinen oli puhtaan valkoista, musta tummaa.
Se oli vain… Se oli upea hetki.
Sekunneissa kauneus muuttui kauhuksi.
Tuhkapilvi alkoi vyöryä vuorta alas.
Miehistö ymmärsi, mitä tapahtui.
Vene alkoi kiihdyttää tahtiaan huomattavasti.
Olimme yhä ulkona. Miehistö kutsui kaikkia sisälle kajuuttaan.
Kaikki sisälle nyt!
Nopeasti! -Menkää!
Jessus!
RANTALAITURI BRIAN
Kävelimme rantaa kohti, ja yksi matkustajistani kysyi:
"Pitäisikö meidän juosta?" Katsoin olkani yli ja -
silloin näin valtavan purkauksen.
Katsoin olkani yli näin -
valtavan massan vyöryvän meitä kohti.
Minusti se näytti nousevan satoja metrejä -
loppumatta.
Katsoin helikopteria,
joka oli kolmen- tai neljänsadan metrin päässä minusta.
Joten… se ei ollut vaihtoehto.
Toinen vaihtoehto oli mennä veteen.
Käskin heidän juosta vettä kohti.
Kun pääsin laiturille, hyppäsin veteen.
Muistan painuneeni veteen ja pidättäneeni hengitystäni niin kauan kuin pystyin.
Kaikki tummui ympärilläni.
SELVIYTYJÄN PUHELIMEN ÄÄNITE
Muistan kivien iskeytyvän minuun ja osuneen kypärääni.
Se oli pimein asia, mitä koskaan olen nähnyt.
Pimeämpi kuin yksikään kokemani yö, aivan pikimusta.
Jos lukee koskaan mitään pyrokrastisesta virrasta,
tietää, ettei sieltä pääse pois.
Tiesin, mitkä todennäköisyydet poispääsyyn olivat.
Piti vain etsiä suoja ja toivoa parasta.
Pidin kiinni aurinkolaseistani ja kaasumaskistani enkä päästänyt irti.
Kuulin muiden huutavan.
Se oli kamalaa.
Muistan elävästi, kuinka tunsin, miten selkäni paloi.
Käteni ja jalkani paloivat niin pahasti ja nopeasti, etten edes tuntenut niitä.
Kuulin Mattin sanovan: "Olen pahoillani, Lauren."
Se särki sydämeni.
Pidin häntä kädestä, koska ajattelin:
"Tänään me kuolemme, ja haluan, että meidät löydetään yhdessä."
Haju oli pakahduttava.
Kuumuus oli sietämätöntä.
Kuuma höyry vain… poltti minua elävältä.
Tein parhaani, jotta en hengittäisi.
Jotta pitäisin suuni ja silmäni kiinni.
Yritin käpertyä sikiöasentoon, jotta selkäni ottaisi vastaan pahimman.
Veden alla ei ole ääntä.
Sitä vain odotti tavallaan että valo ilmestyisi.
Ei tiennyt, milloin se loppuu,
koska ei ollut valoa, ei mitään.
Yhdessä vaiheessa näin vähän valoa. Muistan katsoneeni sitä.
Mietin: "Luojan kiitos."
Uin sitä kohti, mutta se katosi.
Kerroin Mattille, että rakastan häntä. Huusin sitä koko ajan.
"Rakastan sinua."
"Rakastan sinua." Ja kuulin vain hänen huutavan tuskissaan.
En koskaan ollut kuullut hänen huutavan niin.
Kipu oli sietämätöntä. Paloin vaatteideni läpi.
Purkaus kesti kaksi tai kolme minuuttia.
Ne olivat elämäni kamalimmat kaksi minuuttia.
Mietin: "Tässä se oli."
"Tämä oli viimeinen päiväni. Kuolemme häämatkallamme."
Muistan katsoneeni ulos ikkunasta,
enkä nähnyt saarta. Se oli kadonnut.
Aika tuntui hidastuvan.
Tapasin sanoa: "Jos minulle tapahtuu jotain,
koen, että olen elänyt todella hyvän täyden elämän,
ja olen tyytyväinen siihen, mitä olen saanut."
Ja silloin ymmärsin: "Ei, en ole vielä valmis lähtemään."
"Taidan vain yrittää…
parhaani selvitä tästä hengissä."
Tuhka alkoi laskeutua veden pinnalle,
valo ilmestyi taas näkyviin, ja nousin pinnalle.
Katsoin taakseni saarta kohti.
Sen saattoi nähdä… Saaren yllä oli yhä paljon tuhkaa,
joka satoi sen päälle.
Ensimmäisenä huusin Laurenin nimeä.
Olin niin huonossa kunnossa, että luulin hänen kuolleen.
Muistan, miten paljon pelkäsin.
Kaikki on hyvin.
Joten lopulta…
näin hänen liikkuvan, ja hän taisi sanoa: "Olen tässä."
Se oli isoin kokemani helpotus, kun kuulin, että hän vastasi.
Pahin painajaiseni olisi ollut, että selviän, mutta hän ei.
Se olisi kamalampaa kuin… mikään muu.
En olisi voinut elää itseni kanssa.
Kun purkaus loppui,
luultavasti olin shokissa, nousin ja kävelin muutaman metrin.
Olimme muutaman metrin päässä happojärvestä.
Kuulin kiljuntaa, huutoa, itkua.
Näin ihmisten kierivän maassa… tuskissaan,
kovissa kivuissa, ja se oli kamala näky.
Pikku hiljaa se helpottui, lakkasi -
ja oli hyvin hiljaista. Ja ajattelin:
"Nyt tai ei koskaan."
Nousin ja huusin kaikkia seuraamaan minua,
nousemaan ja suuntaamaan takaisin laiturille.
Fyysisesti olin täysin kunnossa.
Mutta kukaan saarella purkauksen aikaan olleista ei ollut kunnossa.
Kukaan ei päässyt höyryä pakoon.
Sen höyryn lämpötila oli noin 200º celciusastetta.
Se on… Sen jälkeen näyttää keitetyltä kanalta,
noin suoraan sanottuna.
Katsoin kättäni,
ja kokonainen kerros ihoa irtoili.
Tiesin, että olen huonossa kunnossa, ja samoin hän.
Mietin vain: "Lähdemme tältä saarelta nyt."
Juoskaa! Pyydän, juoskaa!
Minun oli todella vaikea kävellä.
Kaaduin pari kertaa.
Matt oli paljon pahemmin palanut,
koska hänellä oli vähemmän vaatetta, mutta hän silti auttoi minua.
Juoksin adrenaliinin voimalla.
Tiesin suunnilleen, missä laituri oli, ja suuntasin sinne.
Silloin näin yhden ryhmistä kävelevän kohti laituria,
ja kaikki kokoontuivat sinne.
Kaksikymmentä ihmistä odottivat apua.
En tiennyt sitä,
mutta kapteeni käänsi veneen -
takaisin sinne, mistä tulimme.
Kun suuntasimme sinne,
päädyimme tuhkapilven varjoon, ja kaikki pimeni.
Voi hyvä luoja.
Whakatānen rannikkovartiosto, tässä Phoenix, kuuletteko?
3 MINUUTTIA PURKAUKSEN JÄLKEEN
Kuulin radiosta tuntemani veneenkuljettajan kutsun,
ja se kuulosti hätäiseltä.
"Saarella on ihmisiä, ja vuori purkautuu."
Hädän kuuli hänen äänestään, se oli vakavaa.
RANNIKKOVARTIOSTO
Samassa puhelimeni alkoivat soida.
Juoksin parkkipaikan jalki joelle, josta näki White Islandin.
Saaren yllä todella oli suuri pilvi,
eikä se ollut loppumassa.
Voi luoja.
Viiden minuutin kuluttua -
hän kysyi uudestaan, missä apu viipyi,
joten varmistuin siitä, missä hädässä he olivat.
He kutsuivat apua,
ja pian kysyivät uudestaan, missä apu viipyy.
POLIISI
Joku tuli asemalle kahden jälkeen -
ja kertoi, että Whakaari purkautui.
Emme näe asemalta Whakaaria suoraan, mutta vuorien yllä -
näimme suuren pilven.
Eräs työntekijä sanoi: "Siellä on kamerat.
Mennään katsomaan kameroista."
Ja me näimme pieniä mustia pisteitä,
mutta tiesimme niiden olleen ihmisiä, ja ymmärsimme,
että saarella oli ihmisiä.
Olimme töissä.
Meillä oli deadline tulossa.
Aloimme kuulla sireenien ääntä ja mietimme, mitä tapahtuu.
Ajoimme Mataatuan alueelle,
pysäköimme auton ja juoksimme suuren nurmikentän halki.
Tiesimme, että jokin oli pielessä.
Pilvi oli tavallista suurempi.
Ihmiset katselivat Whakaarin purkautuvan.
Olin kotona ja näin uutiset.
Ihmiset saapuivat talolleni ja…
jestas, yritin yhä -
vain ajatella ja ymmärtää.
Mietin…
Olin maorihautajaisissa,
ja tunsin energiasta,
että jokin ei ollut kunnossa.
Kun menin katsomaan, näin savun nousevan,
eikä se ollut tavallinen Whakaarin pilvi,
vaan hyvin tumma ja tiheä.
Kun ymmärsin sen olevan aito, murruin ja itkin.
POLIISI
Alussa oli hämmennystä siitä, keitä turistit olivat -
saarella,
ja kuka heidät oli sinne vienyt.
Mutta olimme varmoja,
että saarella oli ihmisiä purkauksen aikaan.
Kutsuimme apuun Whakatānen rannikkovartioston,
ja he kiitivät kohti White Islandia.
Mutta se on puolentoista tunnin matka.
Se oli turhauttavaa,
sillä se, että saisimme veneemme sinne,
kestää aina jonkin aikaa.
Aucklandista lähti pelastushelikoptereita White Islandille.
Oli ambulanssihelikoptereita.
Hengenpelastajien helikoptereita.
He olivat etsinnän ja pelastuksen ammattilaisia,
ja heillä oli kaikki tarvittavat välineet,
mutta hekin olivat tunnin päässä saarelta.
Tuolla on ihmisiä. -Katso venettä.
Kun pääsimme takaisin poukamaan,
näimme, että kaikki oli harmaan tuhkan peitossa.
Aivot eivät voineet käsittää sitä, mitä näkivät.
Yksi asia, jonka huomasin, oli helikopteri.
Katso tuota helikopteria. Katso.
Näin selvästi, että se oli työntynyt taaksepäin.
Se oli puoliksi tippunut alustalta ja roottorit olivat vääntyneet.
Silloin ensi kertaa mietin,
millainen voima purkaus todella oli ollut.
Muistan ottaneeni kolme tai neljä valokuvaa -
muutama minuutti lähtömme jälkeen.
Jos katsoo oikein tarkasti,
voi nähdä ihmisjoukon aivan kraaterin luona.
Ryhmäni oli yhä kraaterin lähellä.
Olimme kaikki arviolta 100 - 150 metrin päässä -
purkauskohdasta.
Vasemmalla olivat vanhempani.
Isäni istui ja kamppaili kaasumaskinsa kanssa.
En nähnyt siskoani silloin.
Näin äitini…
vain makaavan. Hän ei liikkunut…
tai kommunikoinut millään tavalla.
Ihmisiä oli niin paljon…
Saari yhä syöksee ulos höyryä kraaterijärvestä.
Näemme ihmisiä laiturilla.
Näin ainakin 16.
Voi luoja, he ovat tuhkan peitossa.
Voi luoja. Tuolla.
Heti kun näimme, miten paha purkaus oli,
matkamme sai uuden tarkoituksen.
Nyt piti auttaa ihmisiä.
Silloin minun piti tehdä valinta.
Uinko veneelle ja varmistan, että selviän,
vai palaanko ja yritänkö auttaa?
Tuollaisena hetkenä ihminen on koetuksella, ja tekee parhaansa.
Uin takaisin laiturille ja aloin auttaa ihmisiä kumiveneisiin.
Kaikki yrittivät paniikissa päästä kyytiin.
Emme tienneet, oliko se vasta alkuräjähdys ennen varsinaista purkausta.
Laiturilla vallitsi sekasorto. Saarelta täytyi päästä pois.
Saatan hypätä.
Odota nyt! -Odota!
Apua! -Odota!
Yritimme ensimmäiseen veneeseen,
joka pysähtyi laiturilla, mutta ihmiset tunkivat edellemme,
emmekä päässeet kyytiin. Seuraavan kohdalla tartuin jo tikkaisiin,
ja tavallaan mätkähdin veneeseen.
No niin, ihmiset.
Älä koske minuun,
älä koske minuun.
Se oli kaaosta,
ihmiset yrittivät hypätä kyytiin,
ja heitä piti pidätellä ja työntää taaksepäin.
Muistan ottaneeni heitä kädestä ja auttaneeni veneeseen,
ja heidän ihonsa vain irtosi omiin käsiini.
Se tilanne oli kuin jostain sotaelokuvasta.
Voi luoja.
Voi… -Tule.
Apua! -Apua!
Kumivene palasi Phoenixille,
ja yksi oppaista kaivoi esiin kolme tai neljä ensiapulaukkua,
ja näin, että hän oli pulassa,
ja seisoin hänen lähellään, joten sanoin:
"Minä ja tyttäreni osaamme antaa ensi-apua,
voimmeko auttaa?"
Hän vastasi: "Tarvitsemme kaiken mahdollisen avun."
Nappasimme ensiapulaukun -
ja kävelimme veneen perälle.
Ensimmäiset selviytyjät -
olivat nousemassa veneeseen.
Laitoimme kiireellisimmät ensimmäisiksi,
ja istutimme heidät alas. Yritimme vain lieventää -
valovammojen kipua viileällä vedellä.
He vain huusivat: "Viekää minut pois täältä."
Veneet ovat täällä nyt!
Voi luoja. -Moottori käy.
Osa oli palanut 45 % tai 80 %, jotkut olivat palaneet kokonaan.
Kun on palanut 45 %, eloonjäämismahdollisuudet laskevat.
Tiesin, että siinä oli ihmisiä, jotka…
jotka kuolevat seuraavan tunnin aikana yrittäessään päästä maihin.
Se oli erittäin vakava tilanne.
Ja silloin vene oli aivan täynnä.
Meidän piti palata maihin mahdollisimman pian.
USEAT PHOENIXIN MIEHISTÖN JÄSENET JÄIVÄT SAARELLE VAPAAEHTOISESTI -
ETSIMÄÄN ELOONJÄÄNEITÄ.
VENE LÄHTI 90 MINUUTIN PALUUMATKALLEEN PÄÄSAARELLE.
30 MINUUTTIA PURKAUKSEN JÄLKEEN
Sain vaimoltani puhelun,
ja hän sanoi: "Whakaarilta nousee valtavasti savua,
onko kaikki hyvin?"
Vastasin: "Luulen niin, en ole kuullut mitään,
mutta luulen,
että Hayden kertoisi."
Ja katsoin merelle,
ja jestas… Sieltä nousi valtava savupilvi.
Ajoin rannikkoa pitkin,
ja silloin huomasin todella suuren pilven,
suuren ja tummemman kuin normaalisti.
Katsoin sitä, ja mietin: "Jotain on meneillään."
Volcanic Air sai viestin, että oli tapahtunut purkaus.
Olin itse asiassa saanut katsoa kuvaa eräästä tulivuorikamerasta,
joka on Whakatānen rannikolla.
GEONET TULIVUORIKAMERA 9. JOULUKUUTA 2019
Kävi äkkiä hyvin selväksi,
että toimettomana istuminen ei ollut vaihtoehto.
Tiesimme, että saarella oli ihmisiä.
Meillä oli välineet ja kyky yrittää auttaa heitä,
ja se olisi oikein, ja sen me teimme.
Kuten aina,
mitä tulee päätöksiin, kun asioita tapahtuu,
sitä joko ryhtyy hommiin tai ei. Minä ryhdyin.
Soitin Timille ja sanoin: "Minä lähden."
Hän sanoi: "Kyllä, nähdään siellä."
Soitin kahdelle kokeneelle työntekijälleni.
Sanoin: "Laittakaa kone lähtövalmiiksi,
täyttäkää tankki, ottakaa tarvittavia varusteita,
ottakaa muutama maski ja vettä."
He lähtivät. Muutaman minuutin kuluttua minä nousin.
40 MINUUTTIA PURKAUKSEN JÄLKEEN
Radiosta saattoi kuulla höpöttelyä,
ja silloin kuulin John Funnellin äänen.
Olin silloin -
lentelemässä Whakatānessa lentokoneellani,
testailemassa uusia varusteita.
Silloin kuulin Mark Lawin radiossa kutsumassa kiinteäsiipistä konetta.
Tarvitsimme jonkun kiertelemään lähettyville linkkiradioksi -
tai välittämään viestinvaihtoamme,
koska White Islandilla on hyvin rajallinen matkapuhelinkuuluvuus.
Siellä ei ole mitään kiinteää radioasemaa.
Tarjosin apuani.
Minulla riitti polttoainetta, ja pystyin lentämään sinne.
En harkinnutkaan sitä, etten olisi mennyt.
Kaikki uhrit olivat pitkin poikin venettä,
edessä ja takana.
Otimme kaikki omat roolimme auttamisessa.
Luulen, että jokainen meistä siinä veneessä auttoi.
Oli paljaita käsiä,
jalkoja, kasvoja, mutta palovammat olivat sitäkin pahempia.
Muistan siinä hetkessä miettineeni:
"Mikä polttaa sinut vaatteen läpi,
mutta ei polta vaatetta?"
Ymmärsin, että höyry aiheutti vielä niitäkin pahempia vammoja.
Kajuutassa ei ollut tilaa meille.
Päädyimme matkustamaan veneen keulassa,
kylmässä ilmassa, auringonpaisteessa, ja suolaisissa meriroiskeissa.
Se oli kamala paluumatka.
Katsoin vain horisonttiin miettien:
"Miten emme ole jo perillä? Tämä on kestänyt tunteja."
Pystyin kuulemaan, että vene kävi jo täydellä teholla.
Joten mietimme vain: "Anna mennä, vene. Anna mennä, Phoenix."
Phoenixin kyydissä oli noin 26 loukkaantunutta,
tai vakavasti loukkaantunutta.
Silloin mietin:
"Siellä on vielä toinen kokonainen venelastillinen ihmisiä."
21 IHMISTÄ JÄI KRAATERIN REUNALLE, LÄHIMMÄKSI PURKAUSPAIKKAA.
Olin happojärven lähellä.
Istuin ja heijasin itseäni edestakaisin kivuissani.
Kaikki, koko kehoni vain kihelmöi. Näin käsivarteni -
harmaan tuhkan peitossa.
Mietin: "Minä kuolen tänne. Minä kuolen, tämä on se loppu."
Istuin noin… puolen tusinan muun ihmisen keskellä.
Kuolleiden tai kuolevien.
Silloin saattoi kuulla, miten äänet hiljaa hiipuivat.
Kiljuntaa kuului yhä vähemmän.
Itkusta tuli hiljaisempaa.
Tiesin, että todennäköisimmin selviää,
jos saa lääketieteellistä hoitoa ensimmäisen tunnin aikana.
Istuttuani puoli tuntia -
ymmärsin, että kukaan ei ollut tulossa.
Jokin päässäni vain klikkasi.
"Nouse ja lähde etsimään apua."
Ylös nouseminen ja vanhempieni luota pois käveleminen,
se oli… vaikeinta, mitä minun koskaan piti tehdä.
Mutta kun sain voimaa, se ei juurikaan ollut kävelyä,
vaan enemmänkin kompurointia. Väkisin pakotin itseni kävelemään.
Noin vartti paluumatkan alun jälkeen -
ihmiset alkoivat kiljua,
he pyysivät vettä.
Teimme Mattille ja Laurenille sen, minkä pystyimme.
He istuivat keulassa.
Ensiapupakkaukseni sisältö -
ei ollut niin arvokasta, kuin laatikko itse.
Kaadoin kaiken ulos laatikosta ja täytin sen vedellä.
Aloimme kaataa kylmää vettä heidän käsilleen,
siihen, minkä näimme palaneen.
Kaikki kiljuivat eräänlaisesta helpotuksesta.
Luulen, että teimme kaikki silloin vain parhaamme.
Minulle sanottiin pari kertaa:
"Sinun täytyy istua alas,
olet luultavasti hengittänyt paljon tuhkaa."
Mutta sellaisessa tilanteessa on hyvin vaikea istua alas,
sitä vain jotenkin jatkaa.
Minut kiedottiin vilttiin, jotta pysyisin lämpimänä,
ja Geoff Hopkins jopa lämmitti minua omalla kehollaan.
Hän sanoi: "En tule selviämään tästä."
"En tule selviämään tästä."
"Kyllä selviät. Et kuole tähän."
"Sinulla on edessäsi vielä monta vuotta."
Hän pyysi minua pitämään häntä kädestä,
mutta en voinut, sillä se oli niin pahasti palanut.
En normaalisti ole uskonnollinen ihminen, mutta muistan rukoilleeni Jumalaa,
että hän vain antaisi minun kuolla,
että kipu vain loppuisi. Silloin taisin menettää tajuntani.
Minun oli hyvin vaikeaa hengittää.
Jalkani tuntuivat painavilta.
Jokainen askel oli hyvin työläs… ja piti vain jatkaa.
Muistin Haydenin kertoneen aiemmin ohjeistuksessaan,
että pitäisi seurata vesivirtaa rannalle.
Löysin mutkan, jossa minun piti ylittää virta.
Se oli hyvin kuuma, tulessa, ja minun piti hypätä sen yli.
Halusin vain istua taas alas.
Mutta tiesin, että jos pidän tauon, ja istun alas, en pääse enää ylös.
Kun pääsin saarelle, näin,
että se yhä päästi ulos tuhkaa.
Melkoisen pylvään höyryä ja tuhkaa.
Joten mietin: "Hyvä on, katson ympärilleni."
Lensin kraaterin luo.
Muistan katsoneeni alas ja miettineeni: "Jestas, tuo näyttää olevan ihminen."
"Ja useampi."
"Näyttää siltä, että joku istuu."
Ja mietin: "Hetkinen, heitä on paljon lisää."
Yritin lentää radion ja matkapuhelimen kanssa.
Pysyttelin tuhkapilven ulkopuolella, ja toisella puolella -
lensin edestakaisin.
Tiesin, että meidän piti kerätä tietoa viranomaisille siitä,
miten paha tilanne oli, jotta he voisivat suunnitella -
ja lähettää enemmän apua, mikäli tarpeen.
Sanoin Markille: "Meidän täytyy tietää kuolleiden lukumäärä -
ja haavoittuneiden lukumäärä."
Yritin laskeutua pariin liian pölyiseen paikkaan,
ja sitten löysin puisen kopterialustan,
ja menin sitä kohti,
ja lensin suoraan mätkähtäen siihen.
Jätin helikopterin päälle, nappasin maskini ja hyppäsin ulos.
Löysin kengänjälkiä puron luota.
Keskityin suunnittelemaan laskeutumistani saarelle,
koska oli todella pölyistä.
Laskeutumiseen piti todella keskittyä.
Aluksi unohdin maskini enkä päässyt kovin kauas helikopterista,
kun tajusin, että oli vaikea hengittää.
Se oli todella vaikeaa. Maski oli välttämätön.
Näin yhden ihmisen ja sitten toisen.
Näin lisää hieman kauempana.
He olivat juuri ja juuri tajuissaan.
Jotkut huusivat kovempaa kuin toiset.
Saatoin muodostaa kuvan siitä, mitä siellä tapahtui.
Löysimme vain koko ajan lisää ja lisää apua tarvitsevia ihmisiä,
ja se oli… Minulle selvisi hyvin nopeasti,
että käsissämme oli valtava onnettomuus.
Soitin miehille ja -
ohjeistin heitä. Sanoin: "Täällä on paljon ihmisiä."
"Aika moni on kuollut."
"Moni on elossa, ja menemme heidän luokseen."
Välitimme tietoa lennonjohdolle.
Jotta he ohjaisivat kaksi hengenpelastajakonetta White Islandille.
Sanoin: "Täällä on ihmisiä pahoissa kivuissa,
eikä meillä ole lääkintävälineitä."
"Meillä ei ole helikoptereita, joissa olisi paarit."
"Teitä tarvitaan täällä saarella."
He vastasivat heti.
"Tulemme välittömästi."
Joten sanoin Markille: "Apua on tulossa."
"Tämä helpottaa pian."
Silloin aloimme käydä läpi kaikkia -
maassa makaavia ihmisiä,
puhdistimme heidän hengitystiensä,
heidän nenänsä… käänsimme heitä kylkiasentoon,
laitoimme kaasunaamareja takaisin,
painelimme vettä sinne, minne pystyimme.
Jatkoisimme sitä, kunnes saimme lisää apua.
Päällemme satoi yhä tuhkaa.
Ja aina silloin tällöin kuulimme -
isoja pamauksia, joita pilven sisällä tapahtui.
Joka tapauksessa, me jatkoimme.
Whakatānen rannikkovartiosto tuli Phoenixia vastaan puolivälissä -
matkaa, ja pysähtyi vierelle.
Kapteeni sanoi, että kyydissä oli useita ihmisiä kriittisessä tilassa.
Päätettiin, että ambulanssiryhmä -
nousi Phoenixin kyytiin heidän loppumatkansa ajaksi.
Ensihoitajat hyppäsivät kyytiin ja samassa jatkoimme matkaa.
Ajattelin: "Ensihoitajat jatkavat tästä."
Mutta tosiasiassa, vaikka heillä oli mukanaan iso välinelaukku,
mistään siellä olevasta ei ollut apua.
Ensihoitaja sanoi: "Jatkakaa vain sitä, mitä teette."
"Jatkakaa rauhoittelua. Emme voi tehdä muuta."
Ihmisiä oli alkanut kerääntyä rantakadulle -
jokisuun varrelle.
Näin paljon ambulansseja ja poliiseja.
Kuin jokainen,
joka toimii pelastustehtävissä, olisi ollut siellä.
Kun tiesimme veneiden olevan paluumatkalla -
menimme raivaamaan laiturin tyhjäksi heitä varten,
koska tiesimme, että he rantautuisivat siinä.
Yritimme perustaa vastaanottoa -
ja priorisointipistettä ihmisille, jotka veneestä nousisivat.
Minulla oli epäuskoinen olo.
Mietin: "Minun luultavasti kannattaa soittaa Haydenille."
Yritin soittaa, eikä hän vastannut.
Pienessä yhteisössä -
oma verkosto on aika laaja,
joten vaimoni soitti perhetuttavallemme -
ja kysyi, onko kaikki hyvin,
ja hänelle vastattiin: "Tilanne ei ole hyvä."
Otin lapset kyytiin ja ajoin kaupunkiin.
Ajoimme Whakatāneen,
suoraan matkatoimistolle.
Näimme ambulanssit ja… poliisit kaikkialla.
Koko perhe oli koossa. Me kaikki vain odotimme uutisia.
Selvisin kiviselle kalliolle,
ja sieltä näki veden, ja mietin,
että nyt selvisin. Ja suoraan edessäni seisoi -
yksi Phoenixin miehistön jäsenistä.
Hän puhui radiopuhelimeen -
sanoen: "Se siitä, on kai aika lopetella."
Kun kuulin sen, huusin niin kovaa kuin pystyin.
Se oli enemmänkin rääkäisy.
Hän kääntyi ympäri, ja silmät selällään -
järkyttynyt ilme kasvoillaan sanoi: "Voi jumalauta."
Ja hän sanoi: "Löysin eloonjääneen."
"Mennään."
Heitin käsivarteni hänen harteilleen,
ja muistan sanoneeni: "Perheeni."
Halusin vain, että antaisi minun viedä hänet sinne,
missä muut olivat.
Hän sanoi: "Kaikki järjestyy, viemme sinut nyt veneelle."
Nousimme Te Puian kyytiin ja lähdimme.
Menetin kokonaan ajantajun,
sillä yritin kommunikoida lennonjohdon kanssa.
"Tarvitsemme kiireesti apua, löydämme lisää eloonjääneitä -
ja tarvitsemme apua."
He ilmoittivat viiden minuutin kuluttua,
että keskuksen ohjeistuksen mukaan -
he eivät saa tulla saarelle.
Korkeampi taho oli tehnyt päätöksen,
että alueella olisi lentokielto.
Se johtui saaren vaarallisesta ympäristöstä.
Se oli myrkyllinen, hapan ja vaarallinen pelastajille.
Ja uuden räjähdyksen riski oli suuri.
Tässä vaiheessa on liian vaarallista -
poliiseille ja pelastajille mennä saarelle.
Saari on tällä hetkellä tuhkan ja vulkaanisen aineksen peitossa.
Kuuntelemme asiantuntijoiden mielipiteitä pelastusoperaation suhteen.
Soitin takaisin Markin tiimille, joka oli maassa, ja sanoin:
"Teidän pitää vain pärjätä sillä mitä teillä on."
"Olette omillanne."
Hän sanoi: "He eivät tule."
Vastasin: "Niinkö? No… okei."
Ja sitten siirryimme suunnitelma B:hen.
Se oli: hoidamme tämän itse.
80 MINUUTTIA PURKAUKSEN JÄLKEEN
Mark ja hänen tiiminsä olivat kamalan tilanteen edessä,
sillä heillä oli useita vakavasti palaneita potilaita.
Se oli kuin painajaisunesta.
Silloin kokoonnuimme yhteen,
ja yritimme yhdessä tunnistaa eloonjääneet,
ja lastata heidät koptereihin.
"Kerätään vain kaikki, jotka tällä saarella ovat vielä elossa."
Kun siirsimme ihmisiä, ymmärsimme, miten vakavia vammat olivat.
Kokonaiset jalat olivat aivan rakoilla, ja kun nostimme ihmisiä,
heidän ihonsa vain irtosi käsiimme -
ja tarttui vaatteisiimme.
Mutta siinä ei auta istua ja ihmetellä.
Siinä piti vain ryhtyä hommiin ja puhua ihmisille.
Kertoa, mitä aikoo tehdä.
"No niin, nyt sinut viedään helikopteriin."
"Nostamme sinut tänne."
"Sairaalaan on 20 minuuttia."
Kun ihmiset ovat todella lyötyjä ja lähes kuolleita,
sanoissa on valtavasti voimaa.
Meillä ei ollut aikaa nostaa penkkejämme.
Meidän piti heti nostaa ihmiset korkealle.
Käytimme turvavöitä pitääksemme ihmiset pystyssä enemmän kuin paikoillaan.
Saimme viisi ihmistä ensimmäiseen helikopteriin, ja se lensi pois.
Sitten täytimme minun kopterini ja lensin pois.
Minulla oli kyydissä yksi,
ja nostimme vielä toisenkin kyytiin.
Kopterini takaosaan ei mahtunut enempää.
Ja niin lähdin heidän kanssaan lentoon.
Muistan ajatelleeni vain, että kumpa kopterini kulkisi nopeammin,
ja ajattelin vain koko paluumatkan -
niitä ihmisiä, jotka olivat kyydissäni.
Annoimme heille vettä ja yritimme auttaa.
Tiedäthän… mutta niin.
He tekivät aivan kamalan valtavan työn.
He eivät olisi juuri voineet tehdä enempää.
Eloonjääneitä ei ollut enempää.
Saarelle jäi vain kuolleita.
3 Helikopteria kuljetti maihin 12 loukkaantunutta.
8 kuollutta jäi saarelle.
2 TUNTIA PURKAUKSEN JÄLKEEN
Kun lähestyimme maata, kuljettajamme Mike sanoi:
"Pitäkää kiinni, nyt mennään täyttä vauhtia."
Vene ei pysähtynyt, kun se ohitti rajan.
Se jatkoi samalla vauhdilla jokea pitkin,
mitä emme olleet ennen nähneet.
Muistan ajatelleeni, että tämä vene ajaa ylinopeutta hyvästä syystä.
Siellä oli ensihoitajia, poliiseja,
palomiehiä,
ja he vain katselivat ihmeissään,
yrittäen ymmärtää näkemänsä.
PARTIOINTI
Se oli kai shokki.
Silloin näimme uhrit ensi kertaa.
En koskaan ollut nähnyt… ihmistä,
joka oli ollut tulivuorenpurkauksessa, joten en ihan tiennyt…
miltä se näyttäisi.
Muistan…
poliisin astuvan sisään kädet täynnä kelmua.
He olivat keränneet kaiken mahdollisen -
kaupoista peittääkseen palovammat jollain.
Kuulin Geoffin huutavan ensihoitajille:
"Ottakaa hänet ensin. Hän on kriittisessä tilassa."
Matt käveli itse veneestä, se oli ihmeellistä.
Olin varma siitä, että en halunnut, että meitä erotetaan,
joten he antoivat minun tulla hänen kanssaan ambulanssilla sairaalaan.
Siinä missä olin, ne kolme ihmistä…
Yhdessä kohdassa yksi heistä vain -
lysähti päälleni.
Ja…
luulen, että siinä kohdassa -
tajusin itse jotain.
POLIISI
Muistan nousseeni, vetäneeni henkeä,
kääntyneeni, katsoneeni hetken toiseen suuntaan,
ja kääntyneeni takaisin,
ja samassa tiesin, mitä pitää tehdä.
Paikalla oli palokuntaa, ambulansseja ja poliiseja.
Ja jotenkin siinä ihmisjoukossa -
onnistuin näkemään äitini ja siskoni,
ja muistan ajatelleeni: "He eivät saa nähdä minua näin."
AMBULANSSI
Nousin, enkä voinut suoristaa raajojani.
Joten kävelin vähän oudosti veneen reunalle,
ja suoraan ambulanssiin,
koska en halunnut heidän näkevän minua niin kovissa kivuissa.
Tulivuorenpurkauksen ensimmäiset uhrit -
ovat saapuneet ja selvästi kärsivät palovammoista.
Monista ei tietenkään yhä tiedetä.
Kahdenkymmenen uskotaan olevan vakavasti loukkaantuneita.
Kiirehdin kaupunkiin.
Isäni ja äitini olivat siellä.
Yksi veneenkuljettajista sanoi: "Hayden ei ole tullut."
"Hän ei… Hän ei ole tullut."
Mutta hän ei tiennyt varmasti, missä Hayden oli.
Me sanoimme: "Miten se on mahdollista?"
Hän sanoi, ettei tiennyt, oliko Hayden helikopterissa vai ei.
Mittarit olivat tapissaan, kuljimme mahdollisimman nopeaa vauhtia.
Luultavasti noin 120 solmua.
Pelastuslaitokselta tuli ohjeita,
että meidän piti lentää lentokentälle,
mutta sanoin: "Ei, emme tee niin."
"Menemme sairaalaan."
WHAKATANEN SAIRAALA
Se olisi vain hukattua aikaa.
Koin, että pelastuslaitos oli jo pettänyt meidät.
Sairaala ei pettäisi meitä, me vain menisimme sinne.
He aikoivat sairaalaan,
ja siellä oli väkeä, joka pystyi hoitamaan uhreja.
Ajattelin: "Äitini ihmettelee, mitä tapahtui,
kun vain lakkasimme kommunikoimasta hänen kanssaan."
Minulla oli yhä puhelimeni. Kysyin yhdeltä ihmiseltä, voisiko hän -
soittaa äidilleni. Puhelimessani oli sormenjälkitunnistus,
mutta minulla ei ollut sormenjälkiä.
Hei äiti, minä tässä. Halusin vain kertoa,
eikä tämä ole vitsi,
että tulivuori purkautui, kun olimme saarella,
joten olemme nyt sairaalassa Uudessa-Seelannissa.
En tiedä, kauanko olen täällä,
mutta yritän pitää sinut ajan tasalla parhaani mukaan.
Siinä vaiheessa meidät erotettiin.
En ymmärtänyt, miten huonossa kunnossa olin.
En olettanut, että olisin koomassa…
Uudessa-Seelannissa vielä kuukauden.
He leikkasivat vihkisormukseni irti ja muistan anelleeni,
että he eivät tekisi niin, koska olin juuri mennyt naimisiin.
Sydämeni särkyi, enkä voinut katsoa, kun sormusta leikattiin.
Sitä siirtyy äärimmäisen kiireellisestä tilanteesta -
äkkiä tilanteeseen, jossa kiire loppuu.
Ja vasta siinä hetkessä -
se kaikki tekemämme siirrettiin -
ammattilaisille,
ja me aloimme käsittelemään sitä, mitä oli juuri tapahtunut.
Soitin vaimolleni.
Kun hän vastasi, en voinut puhua.
Kyyneleet alkoivat vain virrata.
Kaikki olivat hyvin -
emotionaalisesti ja fyysisesti hajalla siinä vaiheessa.
Jolene, tyttöystäväni, tuli hakemaan minut, ja minä -
halasin häntä ja…
ja siinä vaiheessa todella se kaikki iski tajuntaani.
Kuulimme poliisilta, että saarella oli yhä kahdeksan ihmistä -
kuolleina.
Tipene oli heistä yksi.
Romahdin lattialle.
En voinut uskoa kuulemaani…
Parekura, sillä nimellä kutsumme sitä. Tragedia.
Kun saimme tiedon, että viimeinen helikopteri laskeutui,
soitin Mark Lawille ja kysyin, mitä tapahtuu.
Minä vain ystävänä -
halusin vain kertoa heille -
mahdollisimman pian.
"Olin Haydenin kanssa, ja hän varmasti kuoli."
Hän oli nähnyt Haydenin, ja…
Hän oli nähnyt Haydenin saarella, ja tiesi, että hän oli kuollut.
Mark puhui jalanjäljistä hiekassa.
Ja he uskovat Haydenin ja Tipenen liikkuneen siellä -
ja auttaneen jäljelle jääneitä -
selviämään viimeisten hetkiensä läpi.
Tiedän, että Tipene ja Hayden laittoivat muut etusijalle.
Mutta hän ei enää palaisi kotiin.
Oli selvää, että saarella oli ollut kaksi ryhmää,
ne, jotka voitiin evakuoida,
ja ne, jotka olivat lähempänä purkausta.
Heille, jotka ovat menettäneet perhettään ja ystäviään,
jaamme teidän suuren tuskanne tänä surullisena aikana.
Rakkaanne seisoivat kiwien rinnalla,
jotka opastivat heitä ja me suremme teidän ja heidän kanssaan.
Tulivuorenpurkauksen kuolonuhrien virallinen lukumäärä -
Uudessa-Seelannissa on nyt kahdeksan.
Yhdeksän on todettu kuolleiksi,
viimeisempänä teini-ikäiset veljekset…
Maanantaina kuolonuhrien määrä oli noussut jo viiteentoista.
Hän oli arvostettu kansalainen…
21:n uhrin joukossa oli hänen miehensä Gavin -
ja 15-vuotias tyttärensä Zoe.
En juuri tiennyt, mitä seuraavan kolmen viikon aikana tapahtui.
Kukaan ei ollut kertonut minulle.
Ystäväni tuli katsomaan minua palovammayksikköön,
ja kysyin: "Miten Hayden voi? Hassua, että ole nähnyt häntä."
Hän katsoi perhettäni ja he kaikki purskahtivat itkuun.
Ja niin sain tietää siitä.
Heräsin 17. joulukuuta.
Isoisäni oli se, joka kertoi minulle kamalat uutiset.
Mark Law oli lennättänyt isäni sairaalaan,
missä hän valitettavasti menehtyi vammoihinsa.
Äitini oli kuollut jo saarella,
ja hänet…
löysi Uuden-Seelannin armeija muutaman päivän kuluttua.
He eivät tienneet, missä siskoni oli tai mitä hänen ruumilleen kävi.
Kun esi-isämme Tītahi kuoli,
kansantarussa sanotaan, että hänen henkensä -
muuttui yhdeksi meren vartijoista.
Kuolleista on tullut esi-isä Tītahin kaltaisia.
Whakaari on antanut siunauksensa ja hyväksyntänsä -
sille, että he ovat vartijoita, kaitiakeja, ikuisesti.
Heillä on paikka ajassa, jossa heitä ei koskaan unohdeta.
18 KUUKAUTTA PURKAUKSEN JÄLKEEN
Jotkut päivät ovat hyviä, toiset eivät,
jos ihan rehellisesti puhutaan.
Tiedän, että minua katsotaan, että minun käsiäni katsotaan.
En pidä siitä.
Koen, että minun täytyy aina selittää etukäteen,
mistä jäljet ovat.
Joinain päivinä se on helpompaa.
Noin. Ruusukaalit reunaan,
omenat ja bataatit toiseen reunaan.
Mieheni ja minä harjoittelemme puolimaratonia varten,
joten joskus, kun vain keskityn juoksemiseen,
kaikki on hyvin, ja näen tulevaisuuden,
näen onnelliset päivät, näen enemmän kuin tulivuoren.
Mutta joinain päivinä on todella vaikeaa.
Niin.
Nimettömäni ei toimi hyvin,
ja se hankaloittaa käteni käyttöä.
Yhä edelleen kerran kuussa on leikkaus.
Kuntoutuksen aikajana on vain niin pitkä.
Purkaus kesti kaksi minuuttia, mutta seuraukset kestävät vuosia.
Tiedän, ettei kukaan hallitse luontoa,
mutta kyllä silti pitää antaa mahdollisuus harkitun päätöksen tekoon.
Jos olisin tiennyt sen, mitä nyt tiedän,
emme missään nimessä olisi astuneet jalallakaan sille saarelle.
Minä paloin nilkoista -
shortseihin ja jalkojen takaa,
polvitaipeeni itse asiassa säästyivät, sillä olin käpertynyt kasaan,
ja se itse asiassa suojasi polvitaipeitani.
Tiesin, mitä voisi tapahtua.
Mutta ei sitä usko tapahtuvan itselle.
Tämä ei ole muuttanut sitä, miten toimin luonnon kanssa.
En voi elää pehmustetussa huoneessa,
millaista elämää se olisi?
Nyt kai tiedän, että selviän mistä vain,
se ainakin merkitsee jotain.
Ehkä ei muille, mutta minulle merkitsee.
Koko sairaalassaoloni ajan -
olin tarkka siitä, että otin edistysmiskuvia joka toinen päivä,
jotta voin katsoa niitä ja nähdä, miten pitkälle olen päässyt.
Minulle on tehty 17 leikkausta.
Minulle sanottiin, että olisin sairaalassa vuoden.
Olen ylpeä, kun voin sanoa, että lopulta olin siellä -
vain vajaat kaksi kuukautta.
Olen itsepäinen kaveri.
En suostu luovuttamaan. Minä vain yritän ja yritän.
Enkä suostu luovuttamaan, vaikka kuinka vaikeaa olisi.
Rakastan yhä riskinottoa.
Laskelmoitu riski on se sana, mitä pitäisi käyttää.
Heidän ei olisi pitänyt olla siellä.
Ei koskaan mennä sinne.
Näen Whakaarin kotoani.
Näen sen kotini jokaisesta huoneesta.
Mitä vähemmän näen sitä, sen parempi. Suoraan sanottuna.
Suljen vain verhot ja annan sen olla.
Lausun pienen rukouksen.
Ja sitten sama uudestaan seuraavana päivänä ja…
Niin.
Mietin, että tavallaan -
me ymmärsimme saarta,
että se on tuntematon.
Luontoäiti tekee, mitä haluaa.
Mutta on olemassa myös ihmisluonto.
Vastoinkäymisen hetkellä on -
ihmisluonnon mukaista auttaa.
Tavalliset ihmiset uhraavat oman henkensä auttaessaan muita.
Se tekee maailman hyvistä ihmisistä sen, mitä he ovat.
Kamalasta tapauksesta on seurannut paljon hyvää.
Yhteisön tuki on ollut valtavaa.
Minulla on ystäviä, joita en vaihtaisi mihinkään.
On nähtävä se hyvä,
sillä muuten se pilvi seuraa ikuisesti.
Kuntosali, työkaverini,
ystäväni, perheeni,
he kaikki kannustavat minua jatkamaan.
Heiltä saan palon tehdä kovasti töitä.
Erityisesti isoisäni, tukipilarini.
Hän oli kanssani alusta asti.
Enkä koskaan olisi päässyt näin pitkälle ilman hänen rakkauttaan ja tukeaan.
Minulla on ranteessani palamaton kohta.
Siitä näkee, missä hänen kätensä oli.
Se oli näin.
Niin. Siksi tämä käsi on parempi kuin toinen.
Toista en saa edes nyrkkiin,
mutta tämän käden saan.
Olen hänen rinnallaan aina,
rakastan häntä niin paljon, ja tämän ansiosta olemme yhä läheisempiä.
Yritän mennä sinne aina parin kuukauden välein sanomaan hei.
Haydenin suosikkijuoma oli Steinlagerin olut,
oikea kiwi-olut.
Otamme mukaamme tusinan ja istumme siellä,
juomme aina pari ja kaadamme yhden mereen.
Vaikka onkin ikävää haaskata, me aina kaadamme yhden mereen…
annamme sen hänelle.
Sitä vain etsii pieniä hetkiä, merkkejä,
tavallaan löytääkseen keinon jatkaa eteenpäin.
Luontoäidin ja kaikkien sen asettamien haasteiden edessä -
meidän tulee muistaa, että meillä ihmisillä on aina toisemme.
Whakaarin/white Islandin purkaus vaati lopulta 22 kuolonuhria.
Kukaan osapuoli ei ole ottanut vastuuta -
vammoista ja kuolonuhreista.
Saari on kaikilta vierailijoilta suljettu.
Perustuu Outside Magazinen Artikkeliin -
"The true story of the white island eruption", Kirjoittanut Alex Perry.
Tekstitys: Sanni Heininen