Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
‎În acea dimineață,
‎ca în toate diminețile de vară,
‎mă pregăteam să merg la pescuit.
‎Era un drum pe care o luam în fiecare zi.
‎Și, deodată,
‎am văzut patru sau cinci persoane ‎și o mașină fumegând.
‎Părea un lucru normal. Luase foc o mașină. ‎Mi-am văzut de drum.
‎Am stat, n-am întrebat nimic ‎și am plecat.
‎25 IANUARIE 1997
‎În jurul orei 18:00,
‎m-am întors tot pe acolo.
‎Nu mai erau doar trei persoane.
‎Erau elicoptere.
‎Erau multe mașini de poliție.
‎Așa că am întrebat ce s-a întâmplat.
‎Au venit și au spus
‎că a murit o persoană.
‎Mi-au spus că îl uciseseră
‎pe Cabezas.
‎Fusese ucis un ziarist.
‎Imediat, am realizat însemnătatea
‎a ce se întâmplase.
‎Un eveniment ‎cu adevărat învăluit de mister.
‎Un Ford Fiesta a luat foc,
‎aparent cu un cadavru înăuntru.
‎Era într-un șanț.
‎Asociația interamericană de presă ‎a condamnat
‎asasinarea unui redactor ‎de la revista argentiniană ‎Noticias.
‎Fotograful José Luis Cabezas a fost ucis ‎în weekend,
‎iar colegii săi argentinieni bănuiesc ‎că e o crimă cu conotații politice.
‎Guvernul național este chemat
‎să clarifice ce s-a întâmplat ‎cu José Luis Cabezas.
‎Un eveniment așa de oribil e incredibil.
‎Dreptate!
‎- Cabezas! ‎- Prezent!
‎Cabezas! Prezent!
‎Vei depune mărturie, Ríos. ‎Ce îi vei spune judecătorului?
‎E foarte posibil să se repete.
‎E un punct de cotitură.
‎E unul dintre cele mai negre evenimente ‎din istoria națională.
‎Ce spuneți de legătura cu crima?
‎Ce i-ați spune familiei lui?
‎Yabrán e un om de afaceri ‎ca oricare altul.
‎Dl Yabrán e un șef mafiot.
‎Sunt infractori.
‎E ca un film cu gangsteri.
‎Mașina e carbonizată.
‎Sigur a fost pusă intenționat acolo ‎și, ulterior, incendiată.
‎Mintea mea se întoarce mereu ‎la vara aceea din '97.
‎Sunt cicatrici care te marchează pe viață.
‎Sincer, nimeni nu e pregătit ‎pentru așa ceva.
‎Am fost colegul lui José Luis Cabezas ‎la revista ‎Noticias.
‎Am fost echipa care făcea reportaje ‎despre vara din Pinamar.
‎Și asta ne-a făcut mai mult decât colegi. ‎Ne-am împrietenit.
‎Pinamar nu înseamnă doar copaci, ‎nisip și mare.
‎Pinamar încearcă să fie o mecca a modei ‎pe coasta argentiniană.
‎Pinamarul anilor '90 sintetiza
‎ce se întâmpla cu politica națională.
‎Era o trivializare clară ‎încurajată de președintele Carlos Menem.
‎Un sistem de zboruri spațiale ‎ce vor merge în stratosferă.
‎Iar de acolo, într-o oră și jumătate, ‎putem fi
‎în Japonia, Coreea sau oriunde în lume.
‎Politicianismul însemna ‎să-ți etalezi Ferrari-ul,
‎să faci dansuri arabe cu o odaliscă.
‎Însemna să-ți expui puterea
‎și fascinația pentru consum și ostentație.
‎Protipendada se amesteca în politică.
‎Pinamar era unic prin faptul ‎că acolo, în fiecare vară,
‎aveau loc acorduri și negocieri politice.
‎Acolo mergeau exponenții menemismului.
‎Dacă între interviuri și negocieri ‎era timp de mers la plajă,
‎politicienii alegeau ‎stațiunea balneară exclusivistă CR.
‎Pinamar era printre cele mai frumoase ‎stațiuni de pe coastă.
‎Nouă ziariștilor ne plăcea.
‎Pinamar era un elogiu adus vieții.
‎Ne bucuram de plaje și de locul în sine.
‎Aveam un grup de prieteni minunați ‎la Pinamar.
‎În 24 ianuarie 1997…
‎Bună! Ce faci?
‎…îl serbam pe Oscar Andreani.
‎Era o petrecere foarte importantă,
‎caracteristică pentru Pinamar,
‎pentru că le plăceau mult artificiile.
‎Aveam atâția prieteni
‎încât ne-am gândit: ‎„Să facem mai mare petrecerea.”
‎Mai extinsă.
‎Mi-am dat seama că petrecerea mersese ‎mai departe decât credeam.
‎Devenise una dintre marile petreceri ‎din Pinamar.
‎Și am scris despre ea.
‎José Luis a făcut poze ‎și am văzut cine era acolo.
‎Am fost tot timpul împreună.
‎Pe la patru dimineața,
‎i-am zis lui José Luis: ‎„Uite. Vreau să plec.”
‎L-am întrebat ce face.
‎A spus că rămâne. ‎Se distra de minune acolo.
‎I-am dat cheile mașinii
‎și atunci am vorbit ultima dată ‎cu José Luis.
‎Îmi amintesc că atunci, ‎era în jurul orei 05:00,
‎m-am intersectat cu José Luis Cabezas.
‎Eu urcam și el cobora scările ca să plece.
‎Nu ne-am spus nimic, ‎doar ne-am intersectat.
‎A spus: „Spectaculos!”
‎25 IANUARIE 1997
‎Pe 25 ianuarie,
‎am plănuit să ieșim în recunoaștere ‎pe la ora 14:00.
‎I-am trimis un mesaj, căci nu sosise.
‎Era foarte punctual.
‎L-am sunat acasă.
‎Soacra lui José Luis mi-a spus ‎nu doar că nu e acolo,
‎ci și că nu se întorsese ‎de când l-am luat eu azi-noapte.
‎Am zis: „Cum adică?”
‎Am început să-mi fac griji ‎și am zis: „Ce s-a întâmplat?”
‎În primul rând i-am sunat pe colegi.
‎Am aflat că José Luis a plecat ‎de la Andreani de acasă la ora 05:10.
‎Am sunat la hotelul unde aveam biroul.
‎HOTELUL VICTORIA
‎Nimeni nu știa nimic.
‎Le-am spus prietenilor:
‎„Să mergem la spital să vedem ‎dacă a fost vreun accident sau ceva.”
‎La spitalul din Pinamar.
‎Am condus prin oraș
‎și, până să ajungem la spital, ‎am oprit la poliție.
‎L-am văzut pe șeful poliției, ‎Alberto Gómez.
‎Am coborât din mașină
‎și am spus: „Gómez! Știi ceva?
‎Îl căutăm pe José Luis Cabezas, ‎fotograf la ‎Noticias.”
‎A spus: „N-am auzit nimic. ‎Ce mașină conduceați?”
‎Am zis: „Un Ford Fiesta alb.”
‎Iar el: „Am o veste proastă pentru voi.”
‎Zic: „Ce s-a întâmplat?”
‎Credeam că un accident.
‎Că furase cineva mașina sau așa ceva.
‎Se duce la biroul lui.
‎Mă țin după el.
‎Și, cu stația,
‎a vorbit cu cei de la groapa ‎unde fusese găsită mașina.
‎L-am auzit ‎spunându-le polițiștilor de acolo:
‎„Se pare că avem identitatea cadavrului.
‎Ar putea fi José Luis Cabezas ‎de la revista ‎Noticias.”
‎Zic: „Dar ar trebui să știți ‎dacă e José Luis sau nu.”
‎Iar ei: „Nu poate fi identificat
‎pentru că trupul e carbonizat.”
‎Vom încerca să filmăm locul acesta.
‎Da. Aici puteți vedea
‎unde a fost găsită mașina.
‎E efectiv imposibil de văzut.
‎Ce avem aici este o mașină arsă.
‎Făcută scrum,
‎cu un corp cu trăsături masculine.
‎Criminaliștii vor veni ‎pentru prelucrarea perimetrului.
‎Mă numesc Mariano Cazeaux.
‎La data cazului Cabezas, aveam funcția
‎de grefier al Curții penale ‎și corecționale numărul 2 din Dolores,
‎de care răspundea José Luis Macchi.
‎Ministerul Public din Dolores
‎acoperă o zonă întinsă,
‎inclusiv municipalitățile de pe coastă.
‎Pe 25 ianuarie, vine un raport al poliției
‎comunicând descoperirea unui vehicul ars
‎cu un cadavru înăuntru.
‎Raportul inițial al poliției
‎a fost atât de vag și de scurt
‎încât era clar că era tratat ca accident.
‎SPRE LAGUNA SALADA GRANDE ‎22 KM
‎M-au dus la groapa ‎de la General Madariaga.
‎Vine un polițist.
‎I se spune: „El e colegul lui Cabezas.”
‎Mă duc la groapă.
‎Ajung acolo.
‎Văd scena îngrozitoare,
‎o imagine
‎ce mă urmărește mereu ‎și pe care nu o voi uita niciodată.
‎Nu mi-a venit să cred ‎că ce vedeam era José Luis.
‎E…
‎A fost…
‎A fost oribil.
‎Apoi întreb dacă au găsit o cameră foto.
‎Au spus că nu, nu era nicio cameră.
‎Întreb dacă au găsit rolfilme.
‎Îmi arată niște role arse.
‎Și încep să-mi arate o serie de obiecte.
‎Îmi arată o cizmă texană.
‎Îmi arată un ceas.
‎Niște cătușe.
‎Atunci am aflat că fusese încătușat.
‎Îmi arată un mănunchi de chei și văd una
‎care seamănă ‎cu cea de la biroul nostru din Pinamar.
‎Cum aveam alt rând de chei,
‎mă duc să caut celălalt rând în rucsac.
‎Le comparăm și sunt identice.
‎Ne-am dus la Pinamar, la birou.
‎Când am băgat cheia ‎și s-a deschis biroul,
‎atunci mi-a picat fisa.
‎Atunci am știut
‎că persoana care fusese ucisă, incinerată,
‎era José Luis.
‎ZIARIST UCIS ȘI INCENDIAT PE COASTĂ
‎La început, a fost o derută enormă.
‎Nu înțelegeam bine ce se întâmplă.
‎FOTOGRAFUL REVISTEI ‎NOTICIAS‎ ÎNCĂTUȘAT ‎ȘI ARS ÎN MAȘINĂ ÎN PINAMAR
‎O crimă în plină democrație
‎era neașteptată, de neimaginat ‎și absolut tulburătoare.
‎Ne întrebăm ‎cine e capabil de asemenea barbarie.
‎Și cred că nu mulți sunt capabili ‎de așa barbarie.
‎Eram la începutul carierei ‎de reporter de radio.
‎Pe atunci, era multă confuzie.
‎Dar îmi amintesc că am sunat la radio ‎ca să spun că vreau să merg.
‎Menem avea deja o imagine negativă,
‎destul de negativă.
‎Se semnalau multe cazuri de corupție.
‎Iar denunțurile veneau din presă.
‎Până nu stopăm…
‎La prima sa conferință de presă, ‎Carlos Menem se simte incomod și spune:
‎„Ține de provincia Buenos Aires.
‎Nu e o crimă politică.”
‎Vă rog, nu încercați ‎să politizați problema.
‎Este un punct de cotitură.
‎Nu s-a mai întâmplat așa ceva
‎de la întoarcerea la democrație.
‎Nimic nu arată că nu se poate repeta.
‎Dl Alfonsín, ‎un mare președinte argentinian,
‎a spus: „Au aruncat un mort în Duhalde.”
‎Când a avut loc crima ‎contra lui José Luis, Duhalde s-a speriat.
‎Chiar cred că era speriat.
‎Cadavrul lui José Luis Cabezas
‎a fost dus ‎din Pinamar la La Plata duminică.
‎Autopsia a fost făcută la morgă,
‎unde s-a confirmat că jurnalistul ‎a fost ucis cu un foc în cap.
‎Autopsia a stabilit o moarte violentă,
‎rezultată în urma unui foc de armă.
‎Aveau direcția de intrare ‎și de ieșire a proiectilului.
‎Era încătușat?
‎Era încătușat.
‎Cu cătușe de la secția dumneavoastră?
‎Nu pot confirma.
‎Urmează să luăm declarații ‎de la mai mulți indivizi.
‎Apoi, restul va veni ‎pe măsură ce se va dezvolta ancheta.
‎A fost arestat cineva?
‎Nici arestat, nici reținut.
‎Cabezas era un tip extrem de amuzant.
‎Dincolo de latura asta, era arogant.
‎Era foarte arogant.
‎Începem!
‎- Oprește-te! ‎- Nu poți juca. Ești un trișor.
‎Era vesel, simpatic, haios. ‎Chiar foarte haios.
‎Cuplul care găsește comoara ‎nu plătește carnea.
‎La început, nu l-am prea plăcut.
‎Apoi, lucrurile s-au schimbat. ‎Ne-am împrietenit.
‎Când a apărut ideea unei echipe ‎pentru ‎Noticias,
‎m-au sunat și au zis:
‎„Găsește-ți cinci fotografi ‎și fă ‎Noticias.”
‎Dintre ei, l-am ales pe Cabezas
‎fiindcă am văzut ‎că ținea mult la încadrare.
‎Revista ‎Noticias‎ era o revistă de știri
‎și majoritatea coperților aveau ‎un concept politic.
‎Avea investigații jurnalistice ‎și fotografiile erau foarte importante.
‎La revistă, am ajuns să avem
‎cea mai importantă echipă de fotoreporteri ‎din America Latină.
‎Cabezas nu fotografia un ins care ședea.
‎Îl fotografia șezând, dar de sus.
‎Înțelegeți? Dintr-un unghi ciudat.
‎Își căuta propriul stil
‎și cred că îl găsea.
‎La multe interviuri urca pe birou ‎și îl tachinam.
‎Era obsesiv. Mereu voia mai mult.
‎Se inspira din mediul în care lucra.
‎N-am văzut fotograf ‎să consume atâtea role.
‎Era foarte convingător.
‎Era un tip care te convingea ‎să faci orice.
‎Era foarte încăpățânat.
‎Când îi intra un lucru în cap, ‎era greu să-l faci să se răzgândească.
‎Avea o viziune specială și, într-un fel,
‎petrecerea continuă din anii '90 ‎i-a influențat viziunea.
‎La 11:00, spune:
‎„Mă întorc târziu. ‎Nu sta trează să mă aștepți.
‎Mă duc la o petrecere.” ‎Știam de petrecere.
‎Cunoscându-i caracterul,
‎că îi plăcea distracția și…
‎S-a dus la o petrecere.
‎Și după aceea?
‎După?
‎După aceea, s-a terminat.
‎CONTRA IMPUNITĂȚII
‎După ce au părăsit sicriul, ‎fotografii s-au dus la Obelisc.
‎Au făcut un cerc ‎și au pus toate camerele pe jos.
‎Și, deodată, și-au dat seama
‎că n-ar trebui să facă asta ‎pentru că era ca o resemnare.
‎Au ridicat camerele în sus
‎și așa s-a născut celebrul „camerele sus”.
‎José Luis a fost răpit, ucis, ‎iar trupul i-a fost ars.
‎Ceea ce m-a adus într-un fel înapoi
‎la cele mai negre vremuri din țară.
‎Era o crimă din altă epocă,
‎străbătând timpul ‎direct din dictatura militară.
‎Era un mesaj pentru noi.
‎Națiunea era în stare de șoc.
‎Imaginați-vă șocul redacției noastre ‎care încerca să facă față terorii.
‎Incertitudine, atacuri de panică,
‎tot felul de cereri.
‎„Cine ne va proteja?”
‎Din acel moment, ‎a început o avalanșă de amenințări.
‎Apeluri telefonice.
‎„Ești un om mort.”
‎Gloanțe lăsate în pragul casei mele.
‎Umblam ca în timpul dictaturii,
‎împotriva traficului ca să nu fiu răpit.
‎Trăiam cu frica în sân.
‎E barbar.
‎Nu pot să cred.
‎Nu pot să cred că, în țara asta,
‎e posibil ceva atât de oribil.
‎Nu cerem răzbunare.
‎Vrem dreptate
‎căci nu e cererea grupului nostru.
‎Nu e doar pentru ziariști. ‎Nu înțelegeți greșit.
‎Era clar că va trebui să luptăm ‎ca această crimă să nu rămână nepedepsită.
‎Dacă asta a pățit un fotoreporter
‎de la cea mai citită revistă,
‎cum rămâne cu societatea?
‎NU-L UITAȚI PE CABEZAS
‎Va fi uitat.
‎Se va întâmpla alt lucru ‎care va atrage atenția publicului
‎și Cabezas va fi dat uitării.
‎Așadar, asta cerem.
‎În primul rând, să nu fie uitat Cabezas.
‎În „Nu-l uitați pe Cabezas”, ‎apare un vorbitor implicit,
‎care e o persoană ce și-a asumat deja ‎datoria memorării
‎și spune: „Nu-l uitați pe Cabezas!”
‎Altfel, va fi prea târziu. ‎Vor urma alte crime.
‎DUHALDE OFERĂ O RECOMPENSĂ
‎Guvernul provinciei Buenos Aires
‎a oferit o recompensă
‎pentru orice cetățean
‎care poate oferi informații concrete ‎și precise…
‎Cred că recompensa nu e folosită des ‎în Argentina,
‎deși e un lucru
‎folosit în multe părți ale lumii, ‎mai ales în Statele Unite.
‎Și funcționează.
‎Recompensa
‎poate face ca multe persoane ‎să raporteze ce știu.
‎Nu vă temeți ‎că lumea va da informații false?
‎Că vor apărea piste greșite în acest caz?
‎Din păcate, da. Le primesc zilnic.
‎Practic, toate aceste declarații ne duc ‎la piste moarte.
‎Unele par diversiuni pentru anchetă.
‎La un moment dat apare un martor,
‎adus în anchetă de șeful poliției.
‎SĂ COMPARĂ CA MARTOR
‎A venit să spună că știe
‎cine comisese crima
‎și că era din Mar del Plata.
‎Furnizează nume, descrieri…
‎Mar del Plata, în comparație cu Pinamar, ‎diferă semnificativ
‎geografic și social.
‎PROVINCIA BUENOS AIRES
‎Mar del Plata e mult mai mare,
‎cu un alt stil de viață.
‎Adevărul e ‎că aceste persoane din Mar del Plata
‎erau toate legate ‎de lumea crimei organizate.
‎Margarita Di Tulio, ‎faimoasă cu porecla „Pepita Pistolarul”,
‎era printre ei.
‎Se știa că era la conducerea ‎unor bordeluri
‎și a prostituției în general ‎din zona portuară.
‎Porecla mea e ‎din zilele gazetăriei de modă veche,
‎când eram tinerică,
‎pentru că eram…
‎Îmi plăcea și încă îmi place să port arme.
‎Mereu folosesc un .38.
‎La Pepita Pistolarul ‎și la cei patru bărbați
‎s-a ajuns de la un martor pe nume Carlos,
‎care spune că a auzit-o ‎pe Margarita Di Tulio spunând,
‎cu o zi înaintea crimei:
‎„Un ziarist de la ‎Noticias‎ se ia de noi ‎prea mult.
‎Va trebui să-l eliminăm.”
‎A spus toate astea
‎pentru că le auzise
‎când s-ar fi infiltrat în rândul lor.
‎A oferit o serie de informații
‎care au dus la arestarea ‎așa-numiților „Pepitos”.
‎Au fost emise mandate de percheziție ‎pentru toți.
‎În timpul perchezițiilor, ‎a fost găsită o armă
‎care corespundea cu bucata de plumb ‎găsită în craniu.
‎Unul dintre ei avea arma
‎și au făcut legătura între ei.
‎Era o ambiguitate,
‎dar, după apariția armei,
‎am zis: „Bun, e o legătură reală.”
‎Aici, unul dintre reținuți, femeia,
‎Margarita Graciana Di Tulio, 48 de ani,
‎e dusă la una dintre mașinile poliției.
‎Râd de mine. Și de familia lui Cabezas.
‎Ce poți spune despre armă?
‎Au zis că sunt nevinovați ‎și că adevărul trebuie știut.
‎Ce poți spune?
‎E o minciună, o farsă.
‎De ce te-au băgat în asta?
‎Mă numesc Alejandro Vecchi.
‎Sunt avocat.
‎Și am avut șansa să mă cheme Mauro Viale,
‎care avea o emisiune la ATC.
‎Când aveam un caz cu poliția, mă chema.
‎Întâi a zis: „Nu-s implicați politicieni ‎sau polițiști.”
‎- Ciudat, nu? ‎- Da, e…
‎- E ciudat. ‎- De ce?
‎Pare un avocat al apărării, nu martor.
‎Atunci, când am fost la acea emisiune,
‎se axau doar pe crima ‎contra lui José Luis Cabezas.
‎Nimic nu era mai important.
‎Și văzusem la televizor
‎că se făcuseră niște arestări ‎în cazul Cabezas.
‎Atunci mi-a venit o idee și am spus:
‎„Mi se pare ciudat că arestații au avocați
‎și familia nu are.”
‎Singura mea sugestie pentru familie
‎era să caute pe cineva de încredere
‎și să-l pună se ocupe de dosarul Dolores
‎căci acolo e adevărul.
‎Ce se spune în dosar ‎va fi sfârșitul speței.
‎După emisiune, ‎familia Cabezas mă înconjoară și-mi spune:
‎„Bun, am vrea că dvs. să…”
‎Aveam fetele mici. ‎Voiam să plec, să ies de acolo.
‎Nu voiam să mă implic în caz,
‎căci mi se părea un caz…
‎Era ca un OZN picat din cer.
‎Era un lucru covârșitor.
‎La început am spus nu, am refuzat.
‎Acasă, am spus nu. După aceea, m-au sunat.
‎Așa că m-am dus la familia Cabezas.
‎Acolo i-am cunoscut pe José, ‎Norma, Gladys…
‎Am întâlnit o familie
‎care ar fi putut fi a mea.
‎Îl iubeam mult. Îl iubeam enorm!
‎Nu aveți idee cât de mult îl iubeam!
‎Mă simțeam mândră de fiii mei. ‎José Luis era lumina ochilor mei.
‎Cineva ca José Luis?
‎Merita doar să fie îmbrățișat și sărutat,
‎nu am văzut om mai cumsecade ca el.
‎În instanță,
‎am găsit un judecător total dezorientat.
‎Am văzut un caz deja contaminat.
‎Martorul-vedetă era ‎Carlos Alberto Redruello,
‎un escroc cu învinuiri ‎în mai multe provincii.
‎A sfârșit în penitenciarul Bahía Blanca.
‎Când s-au cumulat capetele de acuzare,
‎a ajuns să iasă ‎cu șase sau șapte luni înainte de crimă.
‎Din ordinul șefului poliției ‎din provincia Buenos Aires,
‎acest domn a primit o mașină, ‎un telefon mobil
‎și, din fost pușcăriaș, ‎a ajuns informator al poliției.
‎Altfel spus, un spion al poliției
‎urma să cerceteze „o rută de narcotrafic”, ‎ca să spun așa,
‎în Mar del Plata.
‎A sugerat chiar și motivul grupului,
‎spunând că erau persoane foarte supărate
‎din cauza investigației lui Cabezas
‎a comerțului cu stupefiante în port.
‎Dar se bănuia totodată
‎că exista posibilitatea unui șantaj ‎exercitat de Cabezas
‎cu datele pe care le avea.
‎INVESTIGAREA VIEȚII ZIARISTULUI ASASINAT
‎Argumentul era ‎că José Luis Cabezas era un șantajist
‎care trăia făcând poze ‎și cerând bani de la oameni.
‎Orice manual de investigații ‎sau de criminologie
‎subliniază importanța ‎investigării victimei.
‎Nu că nu-l pot investiga. O pot face.
‎Dar nu-l pot acuza deschis
‎într-un un caz ‎deschis cu 15 minute înainte.
‎Întâi, era Mar del Plata.
‎În Pinamar eram în alt univers.
‎Și nu aveam niciun contact cu acea lume.
‎Nici măcar nu o investigaserăm.
‎Nu știu ce se întâmplă în țara asta.
‎Dar pentru fiul meu…
‎Ce fac? Ce mai vor?
‎Ce mai vor după ce ne-au făcut?
‎Când m-am dus la casa familiei Cabezas ‎pentru prima dată,
‎m-au întrebat ‎dacă îi pot însoți la o întâlnire
‎cu guvernatorul Duhalde.
‎Înainte să plecăm, m-a întrebat ‎dacă putem vorbi între patru ochi.
‎A spus că ne stă la dispoziție
‎și că era un caz foarte important ‎pentru el.
‎Voia să știe cine îl ucisese
‎și ordonase ‎uciderea lui José Luis Cabezas.
‎Am un angajament ‎față de părinții lui Cabezas
‎în sensul că într-o zi voi veni aici
‎să fiu primul care le spune ‎cine le-a ucis fiul.
‎Țin minte că am avut o senzație ciudată,
‎un amestec de frică,
‎neîncredere
‎și respect.
‎Era și un fel de aură mafiotă
‎cu poliția, guvernul…
‎Și poate că era poliția, ‎iar el reprezintă și poliția…
‎DOLORES ‎PROVINCIA BUENOS AIRES
‎Dolores e orașul meu de baștină. ‎Îl cunosc și sunt cunoscut acolo.
‎Suntem puțini și toți ne cunoaștem.
‎E un loc liniștit.
‎Orașul în sine s-a transformat.
‎Un orășel
‎care a fost năpădit deodată
‎de cel mai mare caz din Argentina ‎și din regiune
‎și cu un impact și o invazie de ziariști
‎care i-au copleșit.
‎Orașul era plin de camioane media,
‎cabluri întinse pe stradă,
‎oameni alergând,
‎cafenele pline de jurnaliști.
‎A zguduit orașul o vreme.
‎Judecătorul Macchi și grefierul
‎nu aveau experiență ‎în comunicarea cu presa.
‎Ce e sigur, atunci?
‎Cazul era copleșitor.
‎Când i-am auzit numindu-l ‎judecător de târg,
‎și îi plăcea să fie numit așa,
‎am crezut că nu-l cunoșteau,
‎fiindcă era extrem de capabil.
‎Îl numeau „judecător de târg” în derâdere.
‎AUTORITATEA JUDICIARĂ
‎Noi, cei din presă, ‎eram ușor de manipulat.
‎Ne puteau manipula de oriunde.
‎Și nu știam unde e adevărul.
‎Menem i-a trimis la Dolores ‎să vorbească cu judecătorul
‎pe ministrul de interne, Carlos Córach,
‎și pe secretarul general al președinției, ‎Alberto Cohan.
‎O vizită foarte protocolară
‎unde s-au pus la dispoziție
‎și au oferit toate resursele necesare
‎pentru a rezolva cazul.
‎Când ies din biroul lui Macchi,
‎se întâlnesc cu presa
‎și dau informații,
‎că testele au dat rezultate pozitive,
‎ceea ce implică, într-un fel,
‎soluționarea cazului.
‎Judecătorul a confirmat decisiv
‎că arma confiscată…
‎Una dintre armele confiscate, ‎conform experților,
‎este în mod cert arma ‎cu care a fost asasinat domnul Cabezas.
‎Era ceva neobișnuit, ‎căci raportul oficial încă nu era gata.
‎Doi funcționari de rang înalt,
‎după câteva zile de la crimă,
‎trecând de judecător ‎chiar în pragul instanței
‎și spunând că s-a soluționat cazul
‎a fost un lucru urât.
‎Această anchetă
‎e responsabilitatea
‎justiției și poliției ‎din provincia Buenos Aires.
‎Sunt convins că e responsabilitatea
‎provinciei să cerceteze incidentul grav
‎care a avut loc în interiorul ei.
‎Nu fug niciodată de răspundere.
‎Duhalde era o figură importantă atunci
‎căci era guvernatorul ‎provinciei Buenos Aires
‎și voia să candideze la președinție.
‎Așa s-au născut disensiuni ‎cu fostul său asociat politic,
‎Carlos Menem.
‎Eduardo Duhalde fusese vicepreședinte ‎în primul mandat al lui Menem.
‎Apoi a fost guvernator al provinciei
‎și era pregătit ‎să fie succesorul lui Carlos Menem.
‎S-au acuzat reciproc, ‎un reflex politic aproape ca la carte.
‎Întâi: „N-am avut niciun amestec.”
‎O spun amândoi.
‎Erau cele două sectoare de putere ‎cu cea mai mare cotă de putere.
‎Guvernul și provincia Buenos Aires ‎reprezintă 40% din țară.
‎Toți au văzut la știri
‎cum își încrucișau între ei ‎săgeți politice.
‎Omorul lui José Luis Cabezas,
‎pe care guvernatorul Duhalde ‎îl poate interpreta ca avertisment
‎contra intenției sale ‎de a candida la președinție,
‎e o temă de campanie.
‎În săptămâna de după crimă,
‎am închiriat un club în General Madariaga,
‎unde urma să-mi lansez ‎campania prezidențială.
‎Acel incident, evident,
‎a însemnat că trebuia să frânez.
‎Era în mijlocul ei.
‎Am fost absolut șocat.
‎Duhalde
‎a fost convins, la început,
‎că acel cadavru a fost aruncat în el
‎ca un mesaj al mafiei.
‎Era certificatul de deces ‎al aspirațiilor sale prezidențiale.
‎PINAMAR ‎PROVINCIA BUENOS AIRES
‎E imposibil să răpești pe cineva ‎în Pinamar fără să fii văzut.
‎La orice colț e un politician ‎sau un om de afaceri.
‎Pinamar, la vremea aceea, ‎era locul din Argentina
‎cu cea mai mare concentrație de paznici ‎pe metru cub.
‎Asta ne vorbește despre complicitatea ‎sau pasivitatea poliției.
‎Cătușele.
‎Ele m-au făcut să mă gândesc la poliție.
‎E normal să bănuim intervenția poliției
‎într-o infracțiune în care e folosit focul ‎pentru a distruge probele.
‎Tot ce se putea face de la început ‎nu a fost făcut.
‎A fost greșit.
‎Reconstituirea crimei,
‎ce se putea găsi la fața locului.
‎Nu putea fi atâta stângăcie ‎într-o anchetă a poliției
‎decât dacă era deliberată.
‎Una dintre piste sugera
‎posibilitatea implicării poliției
‎din cauza fotografiei
‎intitulată „Poliție blestemată” ‎în ‎Noticias.
‎Dacă era cineva cu care ne puneam, ‎era poliția din Buenos Aires.
‎Făcuserăm o copertă ‎cu titlul „Poliție blestemată”.
‎O poliție pusă sub semnul întrebării ‎pentru multe,
‎pe care Eduardo Duhalde o apărase
‎cu celebra: ‎„Am cea mai bună poliție din lume.”
‎Și ne-am pus cu poliția din Buenos Aires,
‎fotografiind casele șefilor poliției.
‎Indivizii aveau ‎flote de automobile de lux.
‎Unul dintre ei avea și un iaht.
‎Altul avea o casă în Beverly Hills.
‎Fotografia principală a articolului ‎era făcută de Cabezas.
‎E o poză cu șeful poliției Klodczyk.
‎José Luis nu se jena să stea pe biroul
‎șefului poliției din Buenos Aires, ‎Pedro Klodczyk,
‎un om atotputernic
‎care conducea ‎cea mai periculoasă forță din Argentina.
‎Fotografiindu-l de sus.
‎Dintr-un alt loc de putere.
‎Klodczyk, cu chipiul impunător, uniforma,
‎cămașa bleu, cravata,
‎privindu-ne ca pentru a ne intimida,
‎e fotografia legată de titlul ‎„Poliție blestemată”.
‎E foarte îndrăzneț să spui asta ‎și să o arăți pe copertă.
‎După interviul cu Klodczyk,
‎când am părăsit sediul poliției ‎din La Plata,
‎Cabezas a zis: ‎„Una dintre satisfacțiile acestei meserii
‎e să poți sta în picioare ‎pe birourile ticăloșilor ăstora.”
‎Când a apărut coperta, ‎am trimis pe cineva să cerceteze
‎și s-a confirmat ‎că lucrurile nu erau în regulă.
‎Pentru orice eventualitate, ‎l-am concediat pe funcționar,
‎deși nu eram sigur.
‎Ne-am gândit ‎că ar fi putut fi rănite unele orgolii
‎și că cineva ar fi putut vrea ‎să se răzbune.
‎Sincer,
‎nu mă încredeam ‎în poliția din Buenos Aires
‎pentru că lucrasem ‎la celebrul „Poliție blestemată”.
‎Știam cum acționau.
‎Nu îmi inspirau deloc încredere.
‎Am dat prima declarație ‎pe 25 ianuarie la ora 23:00,
‎în ziua crimei.
‎Prima a fost ‎în fața poliției din General Madariaga.
‎M-au dus într-o cameră alăturată
‎unde am dat o declarație ‎brigăzii de investigații din Dolores.
‎În acea noapte, ‎vorbim despre noaptea de 25 ianuarie,
‎au început să mă întrebe ‎ce investigații făcuserăm.
‎Așa că am început să le spun.
‎Și, la final,
‎îmi spune: „Nu trebuie să-ți fie frică.
‎De ce-ți e așa frică? ‎Suntem aici să te ajutăm.
‎Dă-ne măcar ceva.”
‎Spun: „Începeți cu primul articol ‎pe care l-am menționat.”
‎„Care a fost?” ‎„Cel de la hotelul Ara Pacis.”
‎Întreabă: „Al cui e hotelul Ara Pacis?”
‎Celălalt spune: „Al lui Yabrán.”
‎Șeful poliției devine livid.
‎Alb. Mă privește și-mi spune:
‎„Acum știu de ce-ți e frică.”
‎Să vorbești despre Alfredo Yabrán ‎în Republica Argentina
‎era aproape interzis.
‎Era un om pe care
‎eram sfătuiți să nu-l cercetăm
‎sau să nu ne punem cu el.
‎„Nu vă puneți cu el” suna ca o provocare.
‎Să încercăm să aflăm ce nu se poate ști.
‎Yabrán era
‎unul dintre fiii unei familii siriene,
‎unul dintre mulții imigranți ‎veniți la Entre Ríos.
‎O familie dedicată afacerilor,
‎comerțului, în principal.
‎Originar din Larroque.
‎S-a mutat la Buenos Aires când era mic.
‎Și a început să facă afaceri,
‎întâi cu dictatura militară.
‎Apoi și-a păstrat legăturile ‎în timpul guvernării democratice.
‎Prima dată am auzit de Yabrán
‎în septembrie 1991.
‎Apoi am aflat ‎că, de ani de zile, avea relații
‎cu administrațiile ‎și cu Biserica Catolică.
‎Și mai ales cu forțele aeriene din stat.
‎Dar nu-l cunoșteam, ‎nu citisem despre el în presă.
‎Nu am văzut numele Yabrán.
‎Tot ce avea legătură cu Yabrán ‎avea legătură cu secrete,
‎secrete ascunse.
‎Când ‎Noticias‎ a început prima anchetă ‎asupra lui Yabrán,
‎diferite autorități au încercat ‎să oprească articolul.
‎S-a soldat cu un incident cu poliția
‎pentru că ziaristul și fotograful ‎care au fost să fotografieze
‎fortăreața din Martínez a lui Yabrán
‎au fost fugăriți și împușcați.
‎Am făcut un articol de câteva pagini,
‎unde relatam ‎incidentul grav cu împușcături,
‎istoria lui Yabrán de la Entre Ríos ‎până în prezent
‎și, pentru prima dată,
‎am adus în fața publicului
‎tema Yabrán. Misteriosul Yabrán.
‎Pentru mulți, era cel mai important ‎om de afaceri din Argentina anilor '90.
‎S-a spus că averea lui Yabrán se ridica ‎la patru miliarde de dolari.
‎Dar totodată conducea ‎cele mai sensibile sectoare din țară.
‎Avea servicii poștale private prin OCA
‎și clearing bancar prin OCASA.
‎Toate afacerile
‎de pe aeroportul Ezeiza ‎și alte aeroporturi din țară,
‎prin depozite fiscale ‎cu compania EDCADASSA,
‎încărcarea și descărcarea de avioane ‎cu compania Intercargo.
‎Magazinele duty-free…
‎Dacă un produs sosea în Argentina,
‎trecea prin mașinăria Yabrán
‎fără niciun intermediar.
‎Asta îi dădea putere absolută.
‎SECRETARUL COMUNICAȚIILOR
‎Guvernul va înainta ‎decretul de privatizare a poștei.
‎În ultimii ani,
‎polemica privind executarea privatizării
‎a fost stârnită de Domingo Cavallo,
‎care a avertizat ‎că Alfredo Yabrán nu va fi favorizat.
‎Planul e să ridicăm problema
‎ca un conflict de interese.
‎Pe de o parte, dl Yabrán
‎reprezintă interesul serviciului poștal.
‎Pe de altă parte, sunt eu.
‎Menem, președintele națiunii,
‎găsise un aliat economic cheie ‎în Domingo Cavallo.
‎Domingo Felipe Cavallo, ‎licențiat în Drept,
‎jurați…
‎Cavallo avea o personalitate ‎și un viitor politic
‎pe care le considera comparabile cu Menem.
‎Jur.
‎Dacă nu ați face-o, ‎Dumnezeu și națiunea ar cere-o.
‎Un personaj extrem
‎al politicii economice.
‎Mentorul ideii convertibilității,
‎forma găsită
‎pentru atacarea marii probleme ‎a Argentinei,
‎anume inflația.
‎Echivalând, prin lege, ‎un peso cu un dolar.
‎PLÂNGEREA LUI CAVALLOS ‎ÎN FAȚA CONGRESULUI, 23 AUGUST 1995
‎Toate aceste ipoteze, aceste presupuneri
‎și aproape convingeri,
‎că dl Yabrán conduce o mafie,
‎le-am construit acumulând informații.
‎Dl Yabrán a vrut ‎să distrugă serviciul poștal oficial.
‎Dl Yabrán a vrut ‎să monopolizeze serviciul poștal.
‎După plângerea lui Cavallo, cazul Yabrán
‎a devenit, între altele,
‎o temă eminamente politică în Argentina.
‎Era serviciul poștal?
‎Sau era întreaga gamă de afaceri?
‎Dacă gestionezi depozite fiscale
‎de marfă care intră și iese,
‎încărcarea și descărcarea avioanelor,
‎camioanele poștale care circulă ‎pe toate drumurile din țară,
‎e mai mult decât poștă.
‎E un stat în stat.
‎E o luptă pentru putere, ‎nu pentru serviciul poștal.
‎Menem a spus că nu știa
‎la ce activități ‎se referea ministrul economiei
‎și că trebuie întrebat Cavallo.
‎Clar, era o dispută internă.
‎Domingo Cavallo a părăsit guvernul.
‎Ruptura dintre Menem și Cavallo ‎a fost un moment decisiv.
‎Nimic n-a mai fost la fel după aceea.
‎Cavallo se apropie de rivalul ‎lui Carlos Menem, Eduardo Duhalde.
‎Și, evident, Domingo Cavallo
‎a devenit de atunci ‎nu doar acuzatorul lui Yabrán,
‎ci și adversarul politic al lui Menem.
‎Când ministrul economiei, Domingo Cavallo,
‎s-a plâns ‎că este o mafie înrădăcinată la putere
‎și că șeful acestei mafii ‎era Alfredo Yabrán,
‎parcă s-au aprins luminile jurnalismului
‎pentru a se vedea ‎cine e această persoană necunoscută.
‎Pentru mine, sunt o mafie. De ce?
‎Se ascund.
‎Nu își arată fețele.
‎Nu există nici măcar poze cu ei.
‎Încercam să obțin un interviu ‎cu Alfredo Yabrán.
‎Îi spun directorului revistei, ‎Héctor D'amico,
‎care spune că își amintește
‎de un ziarist care credea ‎că-l cunoaște pe Yabrán.
‎După o zi sau două, răspunde ‎că Yabrán vrea să ne întâlnim.
‎Ajungem la conacul lui Yabrán.
‎Ne primește cu brațele deschise ‎pe trotuar.
‎Ne primește la vilă,
‎o vilă pentru oaspeți.
‎Încerca să fie foarte empatic cu noi.
‎A fost deosebit de amabil,
‎încercând să nege ‎nu doar investigațiile noastre,
‎ci și plângerile lui Cavallo.
‎Am tot încercat să aranjăm un interviu.
‎Să-l convingem să iasă din întuneric.
‎Dacă nu avea nimic de ascuns, ‎era bine pentru el.
‎A spus că nu dă niciun interviu.
‎În cele din urmă, l-am convins ‎să răspundă la cinci întrebări.
‎Am vrut să-l fotografiem.
‎Și rostește fraza:
‎„Să-mi faci mie o poză e ‎ca și cum m-ai împușca în frunte.”
‎Și își duce mâna la tâmplă.
‎Ne întoarcem la redacție
‎cu puțin text,
‎cu câteva citate ‎pe care i le putem atribui Yabrán,
‎dar fără poză.
‎În vara lui '96,
‎aveam deja informații
‎că afaceristul avea investiții în Pinamar.
‎După plângerile lui Cavallo,
‎obținerea unei imagini ‎cu fața lui Alfredo Yabrán
‎era unul dintre obiectivele principale.
‎Casa lui Yabrán era acoperită.
‎Fiindcă îi plăcea joaca de-a misterul,
‎o numea „Narbay”, adică Yabrán invers.
‎La mijlocul lui februarie,
‎practic închideam prăvălia
‎ca să ne întoarcem pentru sezon ‎cu José Luis.
‎O sursă m-a sunat și mi-a zis: ‎„Mâine sosește unchiul.”
‎Unchiul era Yabrán,
‎așa de înfricoșător, ‎încât nimeni nu cuteza să-l numească.
‎Am aranjat cu José Luis ‎să fim la Yabrán acasă la ora 07:00.
‎Și îl vedem sosind.
‎José Luis face niște poze ‎cu Yabrán intrând în casă,
‎dar din spate, nu erau bune.
‎Mai întâi, o sursă m-a informat
‎despre corturile rezervate de Yabrán ‎în Pinamar în vara lui '96.
‎Alt lucru pe care mi l-a spus ‎despre Yabrán a fost că era robul rutinei.
‎Nu-i plăcea să meargă la plajă dimineața. ‎Se ducea la ora 16:00.
‎Am mers cu soția lui José Luis ‎și cu niște prieteni.
‎Apoi vine cineva
‎și pune un scaun de plajă în fața noastră,
‎iar o femeie mă întreabă: ‎„Nu seamănă cu el?”
‎Zic: „Nu seamănă cu el. E chiar el.”
‎Stăm acolo uitându-ne.
‎Îl vedeam pe Yabrán. Era foarte vizibil.
‎Era un tip masiv, îndesat, cu părul alb.
‎Dar José Luis a spus: „Nu am unghiul.”,
‎fiindcă era multă lume pe plajă. Era vară.
‎Apoi, îl vedem pe Yabrán
‎venind agale cu soția lui
‎spre nord, unde eram noi.
‎José Luis spune: „Nu am unghiul.”
‎Zic: „Dacă pleacă, se va și întoarce.”
‎După vreo 40 de minute, ‎care au părut o eternitate,
‎îl vedem revenind.
‎Când îl vede venind,
‎Cristina, soția lui José Luis, ‎stă la pozat.
‎Dar de fapt îl fotografia pe Yabrán.
‎Când José Luis a făcut poza,
‎ne-am dat seama ‎că va fi o fotografie uimitoare.
‎Eram mânați de fiorii
‎realizării a ceva aparte, ‎din punct de vedere jurnalistic,
‎și pe care toată lumea îl aștepta.
‎Poate că nu ne-am gândit la consecințe.
‎Partea mea de articol privea ‎afacerile lui Yabrán din Pinamar
‎și proiectul unui port sportiv.
‎Era foarte strălucitor.
‎Nu ieșea socoteala.
‎În Pinamar, se spunea ‎că e spălare de bani din narcotice.
‎Ne-am întors la biroul nostru din Pinamar,
‎iar José Luis și-a sunat șeful.
‎Spune: „Ce ai?”
‎„Îl am pe Yabrán mergând pe plajă ‎cu soția lui.”
‎Noticias‎ se entuziasma.
‎Rolfilmul e trimis la Buenos Aires ‎la developat.
‎Am fost primul care a văzut filmele.
‎Am văzut poza. Am zis: „E grozavă!”
‎Era grozavă.
‎Foarte clară, curată, ‎cu fondul nefocalizat.
‎După două săptămâni, ‎Noticias‎ apare cu coperta aceea
‎cu titlul „Yabrán atacă iar” ‎și poza lui Yabrán pe copertă.
‎A fost revoluționar pentru jurnalism.
‎Era fotografia ‎pe care o căuta toată lumea.
‎În vara următoare, dintre '96 și '97,
‎evident, subiectul Yabrán era încă la zi.
‎Ne-am întors la Pinamar cu un obiectiv ‎pe care ni-l propuseserăm,
‎anume posibilitatea maximă
‎de a avea un interviu cu Yabrán,
‎„cu tot tacâmul”, cum se spune,
‎cu o poză, un articol și așa mai departe.
‎José Luis ajunge pe 15 decembrie 1996,
‎iar eu ajung în jur de 20.
‎Atunci, José Luis zice:
‎„Mi-a spus o sursă ‎că niște oameni de-ai lui Yabrán
‎mi-au căutat adresa din Buenos Aires.”
‎Pentru mine, acea poveste era sfârșitul.
‎Nu-mi aduc bine aminte
‎ca José Luis să-mi fi spus: „Mă amenință.”
‎Știu însă
‎că nu se simțea în largul lui
‎pentru cum au ieșit lucrurile ‎după poza din vara precedentă.
‎Era o problemă.
‎Odată, când José Luis și Gabriel erau ‎pe teren,
‎cineva a tăiat una ‎dintre anvelopele mașinii lor.
‎Am dus pneul la vulcanizare.
‎Când ne-am dus după el, tipul a spus:
‎„Uitați. Vi l-a tăiat cineva.”
‎Gabriel Michi a auzit ‎că Yabrán a luat cina la un restaurant.
‎Se știa că Yabrán se deplasa ‎cu pază strictă.
‎Lucru confirmat și de Gabriel atunci
‎când a încercat să-l intervieveze
‎și a avut o ciocnire dură ‎cu gărzile de corp.
‎Asta ar fi putut da impresia
‎că era ceva grav sau că putea fi ceva grav
‎acumulându-se în jurul muncii ‎echipei ‎Noticias ‎din Pinamar.
‎Știam că gărzile lui Yabrán erau agresive,
‎dar aveam adrenalină să continuăm
‎și, într-un fel, să dezvăluim ‎cine era Yabrán,
‎ceea ce ne-a depășit temerile.
‎Poate era irațional.
‎Și poate că, retrospectiv,
‎ai putea spune: „Erau nebuni.”
‎Dar José Luis nu pățise încă ce a pățit.
‎Yabrán avea pază militară.
‎Sute de militari făceau parte din ea.
‎Prestau la diferite firme ale lui.
‎Dar, în același timp, 20 sau 30 de oameni
‎erau dedicați ‎pazei personale a lui Yabrán.
‎Cercul cel mai intim era al opresorilor ‎din dictatura militară.
‎Bună seara!
‎- Bună seara! ‎- Bună seara, dle.
‎Dle Yabrán, de ani de zile, păstrați un…
‎N-aș spune un profil discret, ‎ci unul cvasiinexistent.
‎Enigma Yabrán.
‎Iar acum, deodată,
‎inversați această strategie. De ce acum?
‎E imposibil să nu se vorbească despre el.
‎Exact din motivul acesta decide
‎să-și țeasă propria narațiune ‎în jurul lui,
‎pentru a o contracara ‎pe cea a lui Domingo Cavallo.
‎Domingo Felipe Cavallo
‎vrea să-i facă pe toți argentinienii ‎să creadă
‎că
‎suntem într-un film american cu gangsteri,
‎cu o fortăreață ‎în care trăiește un mafiot,
‎cu…
‎o armată de securitate privată
‎și cu contacte guvernamentale.
‎Pe scurt,
‎un stat în stat.
‎Yabrán începe să apară în public.
‎Nu voi da nicio declarație. ‎Regret nespus de mult cazul Cabezas.
‎Yabrán, de ce nu sunt paznicii dvs. ‎suspecți în asasinarea lui Cabezas?
‎Nu am paznici, domnișoară. ‎Îi vedeți cu mine?
‎- Îi vedeți? ‎- Când ați intrat în tribunal.
‎Curios, încercând să-și spele numele,
‎ajunge să spună sau să facă lucruri ‎care complică situația.
‎Și-i dă un interviu lui Clarín.
‎La un moment dat, ‎vă întreabă ce e puterea.
‎Dvs. răspundeți:
‎„Puterea înseamnă impunitate.”
‎Corect.
‎Mereu spun că aceasta este propoziția ‎care îl descrie pe Yabrán.
‎Dacă îl descrie o propoziție, ‎aceasta este.
‎În primul rând, ‎fără îndoială, pentru mine,
‎așa cum am spus, nu sunt pregătit ‎să dau răspunsuri
‎pentru cinci ziariști.
‎În al doilea rând, mărturisesc sincer,
‎când m-au întrebat de cineva puternic ‎și am spus ce am spus,
‎vorbeam de Cavallo.
‎El are impunitate.
‎Pe 9 aprilie 1997,
‎primesc dimineață un apel de la revistă.
‎Mi se spune: „Se pare ‎că au dat de o pistă reală de data asta.”
‎După vreo două sau trei luni ‎de la eveniment,
‎îmi vorbește senatorul Martínez.
‎Spune: „Nu pot să dorm. Trebuie să vorbim.
‎Vino să mă vezi în San Vicente,
‎unde am o casă de vacanță.” ‎Și m-a primit acolo.
‎Spune: „Șoferul meu,
‎deunăzi, când a fost ucis Cabezas,
‎a spus că cunoaște făptașul.”
‎Am fost șocat.
‎Atunci i-am zis: ‎„Carlos, trebuie să acționăm.
‎Dacă șoferul tău ți-a spus asta, ‎adu-l la mine.
‎E o recompensă de 600.000 de dolari.”
‎„Nu vrea să se implice. E îngrozit.
‎Spune că mai bine renunță ‎la slujba de aici din provincie.”
‎Nu voia să aibă nimic de-a face cu asta ‎fiindcă se temea.
‎Apoi ne-am gândit ‎cum l-am putea face să vorbească.
‎Penalti pentru Argentina.
‎În acea zi, era meciul Argentina-Bolivia.
‎Zic: „Adu-l la mine. ‎Vino cu el. Era șoferul tău.”
‎A venit și ne-am așezat la meci,
‎la un pahar de vin, la o șuetă…
‎Apoi am luat cina.
‎În timpul cinei, ‎băiatul a început să se relaxeze.
‎Până la urmă, a spus că nu vrea ‎să știe nimic, dar mi-a spus totul.
‎Ce nu știa era că îl filmam.
‎Duhalde și-a sunat familia
‎plănuind să meargă la Dolores.
‎Urma să aducă dosarul ‎cu cei pe care îi credea responsabili.
‎Atunci a început iureșul,
‎desigur, cu avocatul, Vecchi,
‎luptându-se să distrugă pista Pepitos.
‎Duhalde mi-a spus:
‎„Așa nu-l aduc înapoi pe José Luis,
‎dar vă voi spune cine l-a ucis.”
‎Și a făcut-o.
‎Guvernatorul era cel mai interesat ‎să soluționeze crima.
‎Se vedea că avea un simț al urgenței, ‎tipic pentru scena politică,
‎mai ales la demararea ‎campaniei sale prezidențiale.
‎Avea un interes legitim, cred.
‎Implicarea lui a fost importantă,
‎mai ales în privința
‎adăugării la caz ‎a inculpaților din Los Hornos.
‎Nu, am luat legătura cu o persoană,
‎doar cu o singură persoană,
‎pe care am însoțit-o
‎și mi-a spus ce s-a întâmplat.
‎Informația a arătat patru persoane
‎care păreau din banda din Los Hornos,
‎formată din
‎Auge,
‎Retana,
‎González
‎și Braga.
‎Iar acești indivizi ar fi participat ‎la crimă
‎și nu au fost considerați sau anchetați ‎în timpul cazului.
‎Cartierul Los Hornos
‎e la zece minute de centrul La Plata.
‎Predomină casele șubrede și săracii.
‎Erau persoane dintr-o zonă săracă,
‎huligani ai echipei ‎Estudiantes de La Plata.
‎Se lăudau inclusiv
‎că au comis crime ‎împotriva altor suporteri.
‎Mai mulți martori
‎au declarat ‎că i-au auzit recunoscând crima.
‎Acei martori au fost decisivi ‎în arestarea lor.
‎Retana, crezi că vei fi eliberat?
‎González, ești presat de poliție?
‎În momentul declarațiilor,
‎spre surprinderea tuturor,
‎toți tinerii din Los Hornos
‎au recunoscut că au participat la crimă.
‎Mărturiile lor au fost neobișnuite.
‎Recunoașterea unei infracțiuni ‎e neobișnuită. E foarte rară.
‎MĂRTURISIREA UNUIA DINTRE ARESTAȚII ‎ÎN CAZUL CABEZAS
‎Au recunoscut ‎îndeplinirea unor sarcini anterioare
‎sub comanda lui Gustavo Prellezo.
‎Prellezo era un polițist ‎care locuia în La Plata.
‎Îi recrutase și le dăduse ordine.
‎Gustavo Prellezo fusese adjunct ‎al șefului poliției din Pinamar.
‎Au declarat:
‎„Prellezo ne-a dus la Pinamar ‎ca să amenințăm un ziarist.”
‎De ce ați dus banda din Los Hornos ‎pe coastă?
‎Nu aud nimic.
‎De ce ați dus banda din Los Hornos ‎pe coastă?
‎Nu i-am luat ca bandă. ‎I-am luat în vacanță.
‎În cazul acesta, ‎de ce l-au ucis pe Cabezas?
‎Întrebați-i pe ei!
‎Dar ați fost acolo.
‎- N-am fost. ‎- Atunci de ce au zis că sunteți ucigașul?
‎Ar spune c-au fost ei?
‎Acuzația s-a extins ‎și asupra altor polițiști
‎care lucrau cu Prellezo.
‎Era Camaratta, șeful din Valeria del Mar,
‎de lângă Pinamar.
‎El le-a asigurat o locuință.
‎Le-a închiriat un apartament.
‎Apoi apare legătura cu Luna.
‎Lucra la secția de poliție din Pinamar
‎și a participat și colaborat
‎la urmărire, identificare ‎și sarcini premergătoare.
‎SE AȘTEAPTĂ ARESTAREA MAI MULTOR POLIȚIȘTI
‎A fost arestată ‎și Silvia Belawsky de Prellezo,
‎care este inspector
‎în poliția din provincia Buenos Aires.
‎Silvia Belawsky era fosta soție ‎a lui Prellezo.
‎Aveau o fiică împreună.
‎Și ea era polițist
‎și locuia în Los Hornos.
‎O rugase pe o colegă
‎să caute cazierul lui José Luis Cabezas
‎în baza de date ‎a Poliției din provincia Buenos Aires,
‎ceea ce era extrem de suspect.
‎Se știa faptul că grupul din Los Hornos
‎era legat direct de poliție.
‎José Luis Cabezas face ‎două fotografii foarte simbolice:
‎fotografia lui Klodczyk, ‎chipul „Poliției blestemate”,
‎și fotografia lui Yabrán ‎plimbându-se cu soția pe plajă.
‎Ambele se transformă în simboluri.
‎Fiecare dintre aceste fotografii ‎reprezintă o sferă de putere diferită.
‎De aici confuzia inițială. ‎E Yabrán sau „Poliția blestemată”?
‎Cătușele erau un mesaj de la vinovat.
‎Priviți! Poliția a fost acolo.
‎Pe de o parte, era Yabrán.
‎Pe de cealaltă, subiectul ‎„Poliție blestemată” era foarte relevant.
‎Pista aceasta ducea efectiv la Duhalde.
‎Mă sună de la ‎Noticias‎ noaptea târziu
‎și-mi spun: „Duhalde vrea să-ți vorbească,
‎dar exclusiv ție.”
‎Așa că mă duc ‎și, la un moment dat, mă întreabă:
‎„Ce crezi? ‎Cine e în spatele acestei crime?”
‎La care spun:
‎„Pentru mine, a fost poliția ‎din Buenos Aires sau Alfredo Yabrán.”
‎Și zice: „Nu.
‎Aș spune că a fost Yabrán.”
‎Duhalde avea nevoie urgent
‎să întărească pista Yabrán
‎printre altele, ‎din cauza conflictului cu Menem.
‎Sper că nu e un țap ispășitor ‎doar ca guvernatorul provinciei
‎să elucideze crima ‎și să-și continue campania prezidențială.
‎Nimic din ce spun nu va fi crezut. ‎Cel puțin, nu cred.
‎Fac asta ca să distragă oamenii, ‎să-i distreze,
‎să credem că s-a terminat, ‎dar nu cred că este așa.
‎Atunci, Curtea de Apel
‎elibera oamenii din Mar del Plata
‎când a văzut un alt grup ‎care își asumă răspunderea pentru act.
‎Primele cuvinte liberă, Margarita?
‎De ce te-a implicat Redruello, Margarita?
‎De ce anume?
‎Cum era s-o fac eu
‎dacă nu cunosc niciun ziarist ‎sau fotograf?
‎Eram nevinovați. Am strigat-o.
‎Și acum toată lumea știe ‎că eram nevinovați.
‎Sper că, nu știu,
‎adevărul va ieși la iveală în acest caz.
‎Așa începe să se contureze ‎imaginea completă
‎și se demonstrează implicarea reală ‎a bandei din Los Hornos.
‎Încep să dea informații
‎pe care nu le puteau cunoaște ‎decât dacă au fost acolo.
‎Cei din Los Hornos au spus
‎că Prellezo l-a împușcat de două ori.
‎Până atunci, nu se știa
‎că José Luis fusese împușcat ‎de două ori în cap.
‎Prima autopsie a determinat un foc.
‎Atunci au cerut ‎efectuarea unei noi autopsii.
‎La a doua autopsie, ‎a fost găsit al doilea orificiu.
‎AL DOILEA ORIFICIU
‎S-a putut confirma ‎ce a declarat banda din Los Hornos.
‎Ei spun că, la întoarcere,
‎au luat camera foto a lui Cabezas
‎și au aruncat-o de pe unul ‎dintre multele poduri de pe drum.
‎În acea dimineață, am auzit ‎că pot apărea noutăți despre cameră.
‎Transmiteam în direct
‎relatând munca scafandrilor tactici
‎și a poliției din Buenos Aires.
‎A fost un spectacol incredibil ‎în laguna aceea.
‎Și, după căutări nesfârșite,
‎apare, în sfârșit,
‎și a fost identificată imediat ‎după autocolantele de pe ea.
‎Vedem autocolantele.
‎Le puteți vedea în fotocopie
‎și aici pe camera foto ‎pe care tocmai au recuperat-o.
‎O întorc invers și văd
‎autocolantele copiilor lui José Luis.
‎Până atunci, ‎doar descriseserăm camera aceea,
‎dar nu o văzuserăm.
‎M-am întristat.
‎Atunci parcă am văzut întreg filmul ‎și nu era doar un caz.
‎Era povestea unei vieți.
‎Este un om care a fost ucis
‎făcându-și datoria în plină democrație.
‎Cu multă brânză rasă.
‎L-au ucis în felul ăsta.
‎Le-au răpit copiilor tatăl.
‎Cazul Cabezas…
‎Cazul, nu?
‎Nu e un caz.
‎E el.
‎Să spunem că ancheta, încet
‎dar sigur, clarifică toate aspectele.
‎Și autorul intelectual?
‎Se pare că acest caz e elucidat.
‎Acum, Prellezo trebuie să aibă un motiv.
‎La percheziția domiciliară ‎se găsesc diverse obiecte,
‎inclusiv o agendă personală.
‎Și apar legăturile ‎dintre Prellezo și Yabrán.
‎Acele legături erau chiar criptate,
‎născând suspiciuni.
‎De ce și-ar ascunde relația?
‎Iar cartea de vizită a lui Yabrán apare ‎între efectele lui personale,
‎cu numerele de telefon ‎scrise de Alfredo Yabrán.
‎Aveam o armă letală ‎împotriva lor, recunosc.
‎Nu și-ar fi imaginat niciodată
‎că vom găsi așa ceva.
‎Cred că era primul caz,
‎cel puțin într-o anchetă penală
‎a Direcției de cercetări penale Dolores,
‎în care au fost investigate ‎comunicațiile telefonice.
‎Poate că asta i-a luat pe nepregătite.
‎Acesta este faimosul buncăr Castelli,
‎unde stă și lucrează zilnic Excalibur,
‎inclusiv detectivii ‎conduși de Victor Fogelman.
‎Sistemul Excalibur fusese testat cu succes
‎în diferite investigații ale FBI.
‎Au reușit să exemplifice și să vizualizeze ‎comunicațiile telefonice într-un mod nou.
‎Și au reușit, ‎printr-un sistem computerizat,
‎să facă legături între telefoane.
‎Apoi încep să apară primele comunicări ‎ale lui Gustavo Prellezo
‎cu diferiți oameni ‎de la secția de poliție Pinamar.
‎Și un număr de telefon începe să apară ‎în mod repetat.
‎Era un telefon mobil neidentificat.
‎Au descoperit ‎că era înregistrat sub numele Bridess.
‎Bridess era o firmă de pază
‎care era mama tuturor firmelor de pază
‎ale grupului Yabrán.
‎Se descoperă ‎că numărul de telefon al Bridess
‎era folosit de Gregorio Ríos,
‎șeful pazei domiciliului lui Yabrán.
‎Gregorio Ríos era un subofițer de armată ‎în rezervă.
‎Era o persoană de încredere ‎a lui Alfredo Yabrán.
‎Interconectarea apelurilor
‎a permis să se demonstreze ‎că Gregorio Ríos
‎avea mai multe comunicări ‎cu poliția din Pinamar
‎decât cu alte secții.
‎În apropierea datei crimei,
‎comunicările se intensifică.
‎Tot mai mult.
‎În ultimele zile au fost ‎o mulțime de apeluri
‎dezvăluind mișcările lui Michi și Cabezas
‎care încercau să facă o poză. ‎Erau prin casă…
‎În ziua în care ne-am apropiat de Yabrán,
‎telefonul a zbârnâit de apeluri ‎de la paza lui Yabrán,
‎care ne supraveghea dintr-un apartament,
‎la secția de poliție Pinamar
‎cu Yabrán, Prellezo ‎și banda din Los Hornos.
‎Era un fel de joc ‎de-a șoarecele și pisica.
‎La fel cum îi urmăreau ei, ‎erau și ei urmăriți.
‎Asta nu s-a întâmplat ‎când scriam despre poliție.
‎Ci când ne-am apropiat de Yabrán.
‎Și, după crimă, toate apelurile încetează.
‎Din momentul crimei, nimeni nu vorbește.
‎E ora 15:45 și magnatul ‎serviciilor poștale Alfredo Yabrán
‎ajunge la Curtea Federală Dolores.
‎O agitație incredibilă.
‎Pentru noi, nu puteam ‎să nu-l sunăm pe Yabrán
‎să-l întrebăm de ce,
‎ca să se poată apăra
‎și ca să ne explice.
‎Ideea era să știm ‎ce legătură are Prellezo.
‎Alfredo Yabrán iese în public ‎așa cum am promis.
‎Prima lui declarație a fost informativă.
‎A creat și un șoc uriaș.
‎Era una dintre rarele dăți ‎când se prezenta să depună depoziție.
‎- Alfredo Yabrán. ‎- Yabrán.
‎Yabrán, evident, trebuia să se apere.
‎Trebuia să demonstreze ‎că nu are nicio legătură cu crima.
‎Ce-i veți spune lui Macchi?
‎- Vorbiți cu camerele! ‎- Yabrán intră.
‎Țin minte perfect declarația lui. ‎A fost foarte lungă.
‎Părea foarte respectuos și politicos.
‎Era un om care părea ‎cu picioarele pe pământ,
‎foarte prietenos.
‎Îi trata pe toți respectuos.
‎Declarația lui n-a lăsat multe goluri.
‎A răspuns la toate întrebările.
‎Și părea dispus ‎să treacă prin procesul penal.
‎Contribuția lui Excalibur la anchetă
‎a ajuns să fie unul ‎dintre factorii principali ai cazului,
‎căci confirma tot ce fusese negat.
‎Și mai mult.
‎MAI MULTE CONTACTE ‎ÎNTRE YABRÁN ȘI GUVERN
‎Am cerut listele de convorbiri ‎ale tuturor,
‎mai ales telefoanele ‎legate de Alfredo Yabrán ca suspect.
‎Unele au sosit și, în ele,
‎am găsit o sumedenie de apeluri ‎către Ministerul Justiției.
‎S-a descoperit ‎că aproape toți din cabinetul lui Menem
‎aveau contact cu Yabrán.
‎EXCALIBUR DEZVĂLUIE
‎Avea convorbiri cu procurori,
‎cu funcționari, miniștri, Casa Guvernului…
‎Nu mai era un caz
‎în care un om de afaceri ‎fără legături politice
‎avea o problemă cu jurnalismul.
‎GUVERNUL RECUNOAȘTE RELAȚIA CU YABRÁN
‎Toată lumea știa de asemenea
‎că era apropiat de Menem, ‎care era președinte.
‎Vizitase Casa Guvernului.
‎De fapt, în timpul anchetei, ‎a făcut și o vizită.
‎Am emis mandatul pe 20 iunie,
‎iar după câteva zile, Yabrán a fost primit
‎de cel mai înalt ministru ‎din Casa Guvernului,
‎de șeful de cabinet.
‎Yabrán a fost primit la Casa Roz,
‎pozând cu un fluturaș ‎pe care scria „Nu-l uitați pe Cabezas”,
‎în mijlocul protestelor populare ‎care cereau să se facă dreptate.
‎Ce fac ei e o palmă în fața poporului.
‎- O rușine. ‎- Protestezi și tu?
‎- Bineînțeles! ‎- Claxonează!
‎Indivizii erau într-o bulă.
‎Primeau o persoană care a fost acuzată
‎de cea mai nocivă infracțiune ‎împotriva democrației argentiniene,
‎în Casa Guvernului,
‎unde susțineau nevinovăția
‎unuia anchetat total
‎și cu nenumărate suspiciuni de vinovăție.
‎În mod clar, întâlnirea nu avea alt scop
‎decât să semnaleze opiniei publice ‎că acea persoană
‎era protejată de guvernul național.
‎Criminalule!
‎Ticălosule!
‎- Criminalule! ‎- Criminalule!
‎RÍOS E ÎN AREST
‎E cert
‎că, până în septembrie, ‎când e arestat Ríos,
‎nu a fost recunoscut oficial faptul
‎că instanța era de acord ‎cu teoria noastră,
‎anume că era o bandă ‎cu o oarecare relație cu Yabrán,
‎directă sau indirectă.
‎…din provincia Buenos Aires.
‎Prezența permanentă a lui Gregorio Ríos,
‎șeful pazei lui Alfredo Yabrán,
‎în mijlocul ambelor contacte,
‎cu istoricul lui Yabrán,
‎poate fi ipoteza principală.
‎YABRÁN A RECUNOSCUT ‎CĂ A VORBIT CU PRELLEZO
‎Yabrán a recunoscut ‎că s-a întâlnit cu Prellezo.
‎L-au întrebat de ce s-au întâlnit.
‎„Pentru că omul ăsta voia să-mi vândă ‎un sistem de alarmă pentru Pinamar,
‎i-am spus să discute cu Ríos
‎și a vrut să-mi ureze an nou fericit.”
‎Prellezo a recunoscut ‎că are o legătură cu el.
‎L-ai ucis pe Cabezas!
‎La o întâlnire pe care a avut-o ‎cu Alfredo Yabrán înaintea verii,
‎îi spusese că vrea o vară liniștită,
‎evident cu referire la ce considera ‎că era o hărțuire a presei,
‎de care suferise în vara precedentă.
‎S-a acumulat o serie de probe
‎despre posibila implicare a lui Yabrán ‎ca instigator la crimă.
‎Pe măsură ce dovezile se adunau,
‎nerăbdarea mea, poate datorată tinereții,
‎m-a făcut să spun: „Macchi, avem… multe.
‎E destul cât să emiți ‎un mandat de arestare. Nu crezi?”
‎A spus: „Avem timp să-l arestăm.”
‎Am trăit multe momente tensionate.
‎Cazul a stagnat de multe ori.
‎Părea că nu va mai avansa.
‎Crezi că cineva nu vrea ‎să se afle adevărul?
‎Am auzit ieri la televizor. Sunt discuții.
‎- Se pare că cineva mușamalizează. ‎- Da.
‎- Crezi? ‎- Da.
‎- Ți-am mai zis. ‎- Nu vor să se afle adevărul?
‎Instigatorul sau creierul se străduiește ‎să-l țină mușamalizat.
‎E un om puternic.
‎Sper ca ucigașii lui José Luis ‎să fie arestați.
‎Când spun „criminali”, mă refer la toți.
‎Cel care a venit cu ideea. ‎Cine a executat-o.
‎Cine a participat. Toată lumea.
‎Toți oamenii o spun. Toată lumea o spune.
‎Umblu pe stradă ‎și toată lumea spune: „E Yabrán.”
‎Am cerut constant măsuri,
‎insistând ca Yabrán să fie arestat,
‎cercetat
‎și nu s-a întâmplat asta
‎până când nu a apărut Silvia Belawsky.
‎Silvia Belawsky
‎era, atunci, soția principalului suspect, ‎Gustavo Prellezo.
‎Pe 15 mai 1998, ia o decizie.
‎Nu știu ce a motivat-o, ‎dar trebuie să-i fi venit foarte greu.
‎Spre mirarea noastră,
‎în cursul anchetei,
‎la un moment dat, avocatul ei i-a cerut ‎să-și extindă declarația.
‎Când urma să depună mărturie,
‎îmi amintesc perfect,
‎așteptam să văd ‎dacă urma să vorbească sau nu
‎și ce urma să spună și ce informații avea.
‎Dat fiind că era soția lui Prellezo
‎și documentându-ne despre Cabezas,
‎am presupus ‎că era ceva mai mult legat de relația lor.
‎Urma
‎să explic câteva lucruri.
‎Mi-au trecut multe prin minte.
‎Ei bine…
‎Ce-a fost a fost și le-am zis ce știam. ‎Nimic în plus.
‎YABRÁN ESTE ÎN SPATELE A TOT
‎A spus că soțul ei îi spusese asta.
‎A fost cererea lui Yabrán.
‎Gregorio Ríos le ceruse să facă treaba aia
‎și ei trebuiau s-o facă.
‎SĂ NU TE GÂNDEȘTI SĂ VORBEȘTI
‎Arăta clar relația lui Prellezo cu Yabrán.
‎Și, foarte concis, a explicat
‎că ordinul de a-l agresa pe Cabezas
‎venise de la omul de afaceri.
‎A fost poate cea mai importantă declarație
‎care a dus la mandatul de arestare ‎a afaceristului Yabrán.
‎A fost o depoziție atât de convingătoare
‎încât judecătorul a ordonat, în sfârșit, ‎un mandat de arestare.
‎MANDAT DE ARESTARE ‎EMIS PE NUMELE LUI YABRÁN
‎Au fost făcute descinderi ‎și nu l-au găsit pe Yabrán.
‎Când mi-au spus: „Omul ăsta a întins-o”,
‎am zis: „Imposibil! Cum să fugă? ‎Trebuie să dea declarații.”
‎DESCINDERE LA CASA LUI YABRÁN ‎DAR NU A PUTUT FI ARESTAT
‎Am vrut să știm ce s-a întâmplat.
‎De ce l-au ucis pe José Luis?
‎De ce au făcut așa ceva?
‎Atunci, Duhalde m-a sunat și a zis: ‎„Ce s-a întâmplat?”
‎„Nu știu.”
‎„Ce va urma?”
‎„Trebuie să-l găsească poliția.”
‎„Ești șeful poliției.
‎Caută-l cu FBI-ul!”
‎Era imposibil ca Yabrán, ‎cu toată țara pe urmele lui,
‎să fie unde se făceau descinderile.
‎Oricine s-ar fi gândit
‎că, cu capacitatea, puterea, ‎relațiile sale,
‎s-ar putea ascunde într-un loc ‎care nu avea tratat de extrădare.
‎În orașele mici,
‎nu trece mult fără să apară informații.
‎Am verificat toate sursele
‎până când am auzit ‎că Yabrán era la ferma San Ignacio,
‎plănuind probabil un mod de scăpare.
‎Am văzut o mișcare
‎care a confirmat prezența lui Yabrán.
‎Am stat noaptea acolo
‎și a doua zi am așteptat poliția.
‎Din acel moment, ‎am început să relatez ce se întâmpla.
‎În direct, de la ferma San Ignacio.
‎Îl caută pe omul de afaceri ‎Alfredo Yabrán.
‎Am văzut multe unități ieșind.
‎Am început să văd poliția agitându-se.
‎Până acum, s-au făcut unele percheziții,
‎pe care le putem vedea la ferma
‎unde crede judecătorul Macchi ‎că va fi găsit omul de afaceri.
‎Era ca o dovadă că Yabrán era acolo.
‎Dar nu l-au văzut pe Yabrán.
‎Au căutat peste tot. ‎Apartamentul lui Yabrán era încuiat.
‎Se anunță la ușa încuiată
‎și întreabă dacă e cineva acasă.
‎Nu primesc niciun răspuns.
‎Încearcă să deschidă ușa.
‎Și, când încearcă…
‎dinăuntru se aude o împușcătură.
‎Exact în clipa aceasta,
‎ca știre de ultimă oră ‎pentru întreaga țară,
‎putem confirma
‎că Alfredo Yabrán s-a împușcat în gură ‎cu o carabină.
‎YABRÁN S-A ÎMPUȘCAT
‎YABRÁN S-A SINUCIS
‎ALFREDO YABRÁN GĂSIT MORT; ‎CONSTERNARE ȘI CONFUZIE GENERALĂ
‎A FOST CHIAR YABRÁN CEL CARE A MURIT?
‎SUICID PUS SUB SEMNUL ÎNTREBĂRII
‎Mai întâi, au existat îndoieli, ‎fiindcă o bună parte a presei
‎nu a crezut că era Yabrán. ‎N-au crezut nimic.
‎Cred că trăiește.
‎- Ascuns undeva? ‎- Da, cu siguranță.
‎La mulți kilometri de aici, ‎pe o insulă din Caraibe.
‎Sub pat.
‎În fosa septică.
‎Sub un morman de bani.
‎E greu de crezut
‎că cineva cu atâția bani s-ar fi sinucis.
‎Jumătate din public a spus ‎că e o minciună. Yabrán trăiește.
‎OAMENII ÎNCĂ FAC SPECULAȚII ‎PE MARGINEA SINUCIDERII
‎În jurul morții lui Yabrán ‎s-a creat un mit.
‎CE A PĂȚIT YABRÁN?
‎Se spune ‎că cineva i-a luat locul lui Yabrán
‎ca Yabrán să se bucure ‎de o plajă paradisiacă cine știe unde,
‎departe de familia pe care o iubea.
‎Dacă întrebi: „Crezi că Yabrán e mort?”
‎ți se răspunde: „Nu, e cu burta la soare.”
‎Nu credeam că se va termina așa.
‎Nu credeam, dar așa s-a terminat.
‎A luat decizia asta fiindcă era încolțit.
‎Încolțit.
‎Cel mult 50 de persoane
‎au însoțit sicriul ‎cu rămășițele omului de afaceri.
‎Un pic de respect pentru morți!
‎Ăsta e jurnalism?
‎Și vreți respect pentru Cabezas!
‎Presă murdară!
‎Cabezas merită respect!
‎- Îl respectăm. ‎- Îl respect pe Yabrán.
‎- Merită respect. ‎- Nu respectați pe nimeni. Lucrăm.
‎Acoperiți-le camerele!
‎- Taci! ‎- Aveți grijă cu camerele!
‎S-a terminat altă etapă a celui mai șocant ‎subiect de știri din ultima vreme.
‎Dispariția unui om puternic
‎care a decis ‎să nu înfrunte justiția terestră.
‎Într-una din cele două scrisori lăsate,
‎a incriminat doi politicieni.
‎Dle judecător, ‎în fața campaniei de defăimare publică
‎de sub conducerea lui Domingo F. Cavallo,
‎în asociere ‎cu politicienii lipsiți de scrupule
‎deciși să facă din Duhalde ‎deținătorul adevărului și al țării…
‎Scrisoarea era datată cu o zi înainte
‎și semnată deasupra, să nu fie îndoieli.
‎Face referiri politice la două persoane
‎cu care are veșnic probleme.
‎Termină spunând că e total nevinovat
‎de crima contra lui José Luis Cabezas.
‎De ce credeți că Yabrán a decis asta?
‎Era demn. Nu putea fi mai încolțit.
‎Are copii și familie, ca familia Cabezas.
‎Nu s-a lăsat încătușat, ‎mai ales de guvernator.
‎El a aranjat totul.
‎Dar vrem să știm cine v-a ucis colegul,
‎pe domnul José Luis Cabezas,
‎și care au fost motivele
‎care l-au făcut pe domnul Yabrán ‎să-și ia viața.
‎Toate astea sunt cercetate.
‎E un lucru
‎care va transforma această poveste
‎într-un capitol sumbru ‎al istoriei naționale.
‎Adevărul e ‎că am fost foarte sceptic la început.
‎Toți spun: ‎„Un tip ca Yabrán nu s-ar sinucide.”
‎Am cercetat subiectul,
‎am vorbit cu martorii,
‎am văzut și am cercetat ‎schimbările din mediul lui de după crimă
‎și m-am convins că s-a sinucis.
‎Întrebarea era de ce.
‎Yabrán se sinucide ‎doar pentru că urma să fie arestat.
‎Nu înseamnă neapărat ‎că s-a sinucis pentru că era vinovat.
‎Guvernul lui Menem a apărat
‎nevinovăția lui Alfredo Yabrán ‎până la capăt.
‎Pare evident ‎că cineva nu l-a mai protejat.
‎Cineva a spus: „Ți-a sunat ceasul.”
‎Era imposibil să faci lumea să înțeleagă
‎că și bogații se pot împușca.
‎Și cei puternici sunt încolțiți uneori.
‎Să se imagineze cu cătușe
‎în fața tuturor,
‎în închisoarea din provincia Buenos Aires,
‎provincie guvernată de Eduardo Duhalde,
‎era umilitor și periculos.
‎Înclin spre ipoteza sinuciderii
‎legată de un anume profil psihologic ‎ca al lui Yabrán.
‎14 DECEMBRIE 1999
‎Se pare că Dolores s-a întors în timp.
‎Orașul geme din nou de mașini de poliție ‎și de ofițeri corecționali
‎ca la începutul cazului, acum trei ani.
‎Ce le trecea prin cap Normei și lui José,
‎stând în aceeași încăpere minusculă
‎cu ucigașii fiului lor,
‎așteptând o sentință?
‎Toată lumea știa că opinia publică
‎aștepta să se clarifice situația,
‎iar asta cât mai curând cu putință.
‎Vă rog, cer cuvântul ‎pentru că tocmai ați vorbit despre mine.
‎Da, acum…
‎- Spunând c-aș putea… ‎- Da.
‎Era o senzație șocantă
‎să-i ai față în față.
‎Îmi amintesc că era unul ‎care mă privea fix, provocator.
‎General Madariaga, cu același nume,
‎provincia Buenos Aires,
‎în 25 ianuarie 1997,
‎la ora 08:20…
‎Era un scaun gol,
‎pentru că, din păcate, ‎nu-l aveam pe autorul intelectual
‎care îi ordonase șefului pazei sale
‎să scape de toți jurnaliștii din vară.
‎Alfredo Yabrán.
‎S-a constatat că, în interiorul gropii,
‎cu spatele la drum, e un vehicul.
‎Un vehicul care a ars complet.
‎Căutăm explicații
‎și responsabilii pentru crima atroce ‎contra lui José Luis Cabezas.
‎Se simțea miros de combustibil.
‎Ce i-au făcut, procesul, ‎cum l-au tratat și l-au ars…
‎Voiam o explicație.
‎CAMERA DE APEL
‎Să se consemneze ‎declarația martorului Michi.
‎La primele ore ale zilei de 25 ianuarie,
‎relatam despre petrecerea lui Andreani.
‎Logic ar fi fost ‎să plec de la petrecere cu José Luis.
‎Tot timpul mă gândesc ‎că, dacă am fi fost împreună,
‎am fi împărtășit aceeași soartă.
‎Nu am nicio îndoială.
‎Ei descriu că erau la o petrecere,
‎dar nu l-au răpit pe Cabezas de acolo,
‎cum credeam toți că se întâmplase.
‎L-au urmărit.
‎S-au dus la ușa lui
‎și, când José Luis a ajuns acasă, ‎l-au interceptat,
‎cu arme, evident. L-au prins din spate.
‎L-au lovit ‎și l-au băgat în mașina noastră,
‎în Fordul Fiesta alb.
‎Era la maximum șapte sau opt metri ‎de soția lui.
‎Poate că, dacă ar fi strigat
‎sau ar fi dat o alarmă
‎sau un semn că era în pericol,
‎soția l-ar fi văzut.
‎L-au purtat pe drumul ‎care duce la groapa din General Madariaga.
‎Știam că trupul lui José Luis avea ‎multe leziuni,
‎însemnând că l-au torturat pe drum.
‎L-au bătut.
‎Prellezo coboară din mașină, ‎se ocupă de toată operațiunea.
‎Îl scot pe José Luis.
‎Prellezo îl pune la zid în spatele gropii
‎și îl împușcă de două ori în cap.
‎După ce îl împușcă,
‎decide să incendieze mașina
‎exact în groapa unde a fost găsită.
‎Gustavo Prellezo a coordonat ‎răpirea lui José Luis.
‎A făcut-o la ordinul lui Gregorio Ríos, ‎șeful pazei lui Yabrán,
‎și al lui Alfredo Yabrán.
‎Când ies din groapă,
‎membrii bandei din Los Hornos menționează ‎un apel dat de Prellezo.
‎Se pare că Prellezo îl sună pe Luna
‎și-i spune: „La mulți ani!”
‎În mod curios, nu era ziua lui Luna.
‎Probabil însemna „misiune îndeplinită”.
‎Bună ziua!
‎Pe 2 februarie 2000, se dă sentința.
‎Toți ucigașii au fost condamnați.
‎Gustavo Daniel Prellezo, ‎închisoare pe viață,
‎Gregorio Ríos,
‎ca instigator al infracțiunilor…
‎Au fost sentințe pe viață.
‎Sentințe pe viață pentru toți polițiștii
‎și închisoare pe viață pentru civili.
‎Pedeapsa maximă din codul penal
‎au primit-o ‎ex-polițiștii Gustavo Prellezo,
‎Sergio Camaratta și Aníbal Luna.
‎Celor trei judecători nu le-a păsat ‎cine a apăsat pe trăgaci.
‎Ci că toți au fost acolo,
‎deci toți au participat la crimă.
‎SENTINȚĂ PE VIAȚĂ ‎PENTRU UCIGAȘII LUI CABEZAS
‎Și am început să plâng. Chiar m-a durut.
‎Nu eram doar furioasă, aveam inima frântă.
‎Dar sunt foarte furioasă și îi urăsc.
‎Criminalilor!
‎Ați primit ce meritați!
‎Argentina!
‎DECEMBRIE 1999
‎În decembrie 1999, au loc alegerile
‎și nu câștigă nici Duhalde, nici Menem.
‎Câștigă de la Rúa.
‎Don Fernando de la Rúa.
‎Cred că adevărul ‎despre cum a fost ucis Cabezas
‎a schimbat semnificația politicii ‎ce urma să vină.
‎Chiar dacă a fost un act criminal,
‎importanța sa
‎l-a transformat într-un caz politic cheie.
‎A fost finalul politic al guvernatorului.
‎Nu a pierdut doar alegerile, ‎s-a pierdut pe el.
‎Nu-și putea da curs aspirațiilor politice.
‎Opinia publică a început să vadă corupția
‎și dimensiunea mizeriei ‎din puterea politică
‎și și-a dat seama totodată ‎cât de lipsită de apărare era.
‎Dreptate!
‎- Cabezas! ‎- Prezent!
‎Protestele contra crimei ‎împotriva lui José Luis
‎au căpătat altă dimensiune.
‎Au devenit o reprezentare ‎a tuturor nedreptăților
‎din societatea argentiniană.
‎Înainte să fie ucis Cabezas,
‎au avut loc alte acte teribile,
‎ca uciderea Maríei Soledad Morales,
‎atentatul asupra ambasadei Israelului ‎și a AMIA,
‎uciderea soldatului Carrasco,
‎explozia din Río Tercero,
‎moartea lui Carlos Menem Jr
‎în circumstanțe foarte sinistre…
‎Toate astea au devenit picătura ‎care a umplut paharul
‎și publicul a spus: „Ajunge!”
‎După Cabezas, au existat multe ocazii
‎în care lumea a ieșit în stradă cerând
‎schimbarea rezultatului ‎acestor evenimente. De câteva ori.
‎DECEMBRIE 2001
‎NU-L UITAȚI PE CABEZAS
‎Crima împotriva lui José Luis Cabezas ‎a surprins toate relele din Argentina.
‎În lumina evenimentelor, ‎sentințele nu au fost ușoare,
‎dar ele au fost aplicate lejer,
‎criminalii ajungând ‎să fie eliberați anticipat.
‎Câțiva ani mai târziu, o decizie rușinoasă
‎a Curții de Casație ‎a provinciei Buenos Aires
‎a redus sentința
‎și, după aceea, ‎peste puțin, după șapte sau opt ani,
‎au început să iasă
‎și azi toți sunt liberi.
‎Sunt un pericol pentru societate.
‎NU-L UITAȚI PE CABEZAS
‎Fie să nu se repete!
‎Fie să nu mai sufere niciun părinte ‎pentru copiii săi ca noi.
‎Câteodată am senzația că va deschide ușa ‎și va spune:
‎„Mamă, nu pe mine m-au ars. Iată-mă aici!”
‎Aș fi vrut ca José Luis să fie cunoscut
‎pentru cine era.
‎Și nu pentru ce s-a întâmplat.
‎Nu pentru asta.
‎Nu și-ar fi imaginat niciodată ‎consecințele morții lui.
‎Era un tip normal. A scris ce i-am cerut
‎și a dat tot ce a putut.
‎Și-a făcut treaba pe cât a putut de bine.
‎Așa mi-l amintesc.
‎Amintirea lui José Luis Cabezas e
‎ca o muzică de fond ce-mi însoțește viața.
‎În fiecare zi, fie și doar pentru o clipă, ‎îmi amintesc de José Luis Cabezas.
‎Nu e un erou sau un sfânt.
‎E o lecție.
‎Sentimentul a ce e corect ‎și a ce nu e corect,
‎cum ar fi sentimentul
‎a ce înseamnă și care e rostul ‎să fii ziarist.
‎Pentru noi ziariștii,
‎care intrăm și ieșim din viața oamenilor
‎când se întâmplă ceva,
‎când e o aniversare sau ceva,
‎e una.
‎Când ești acolo, ‎aproape de o familie care suferă,
‎realizezi că, ce e o știre pentru noi,
‎pentru ei e o tragedie de zi cu zi.
‎Și e farfuria lipsă de pe masă…
‎hainele păstrate cu anii de părinții lui
‎în amintirea lui.
‎Și e acea absență teribilă ‎care îi însoțește în viața de zi cu zi.
‎Nu sunt doar știri.
‎Sunt oameni. Sunt povești.
‎Și ar putea fi oricare dintre noi.
‎Pentru cine l-a iubit pe José Luis,
‎evident, pentru noi, ‎absența lui doare mult.
‎Dar, pentru ucigașii lui,
‎prezența lui va fi veșnic dureroasă.
‎MONUMENTUL LUI JOSÉ LUIS CABEZAS ‎GROAPA DIN GENERAL MADARIAGA
‎Sergio González, José Luis Auge,
‎Horacio Braga și Héctor Retana
‎au primit închisoare pe viață.
‎Au ieșit între 2004 și 2007,
‎profitând de legea reducerii sentințelor ‎numită „2x1”.
‎Retana a murit în închisoare în 2001.
‎Gregorio Ríos, Alberto Gómez
‎și Gustavo Prellezo, Aníbal Luna ‎și Sergio Camaratta
‎au primit sentința pe viață.
‎Au primit beneficii penale ‎și toți au fost eliberați.
‎Sergio Camaratta a murit ‎în închisoarea Dolores în 2015.
‎Fosta polițistă Silvia Belawsky ‎a fost exonerată,
‎dar a primit patru ani pentru fraudă ‎legată de vehiculul folosit în crimă.
‎A fost eliberată în februarie 2000.
‎În detenție, Prellezo a devenit avocat.
‎În 2017, a fost eliberat condiționat.
‎Plângerile familiei Cabezas
‎l-au împiedicat să profeseze
‎până la executarea sentinței.
‎După 25 de ani ‎de la uciderea lui José Luis Cabezas,
‎niciunul dintre cei implicați nu e închis.
‎Familia lui continuă să lupte ‎pentru memoria lui și contra impunității.
‎ÎN AMINTIREA LUI JOSÉ LUIS CABEZAS ‎1961 - 1997
‎Subtitrarea: Andrei Albu