Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Aznap reggel,
mint minden nyári reggelen
horgászni készültem.
Mindennap ugyanazt az utat tettem meg.
Hirtelen
négy-öt embert és egy füstölgő kocsit pillantottunk meg.
Azt hittem, csak a szokásos. Kigyulladt egy autó. És mentem tovább.
Lefékeztem, nem kérdezősködtem, aztán továbbhajtottam.
1997. JANUÁR 25.
Délután hat óra tájban
ugyanazon az úton jöttem vissza.
Ekkor már nem csak három ember téblábolt arra.
Helikopterek is voltak.
Rengeteg rendőrautó.
Így hát megkérdeztem, mi történt.
Odajöttek, majd közölték,
hogy valaki meghalt.
Azt mondták, megölték
Cabezast.
Egy újságírót gyilkoltak meg.
Rögtön ráeszméltem a történtek
jelentőségére.
Egy esemény, amelyet valóban rejtély övez.
Kigyulladt egy Ford Fiesta,
benne jól láthatóan egy holttest.
Árokba borulva.
Az Amerikai Sajtószövetség elítélte
az argentin Noticias magazin újságírójának meggyilkolását.
A fotós José Luis Cabezast a hétvégén tették el láb alól,
argentin kollégái politikai indíttatású gyilkosságot gyanítanak.
A nemzeti kormányt felszólították,
hogy derítse ki, mi történt José Luis Cabezasszal.
Hihetetlen ez a szörnyű esemény!
Igazságot!
- Cabezas! - Jelen!
Cabezas! Jelen!
Tanúskodni fog, Ríos! Mit mond majd a bírónak?
Semmi biztosíték rá, hogy nem fordul elő újra.
Fordulóponthoz értünk.
Ez a nemzet történelmének egyik legsötétebb eseménye.
Mit gondol arról, hogy köze lehet a gyilkossághoz?
Mit mondana Cabezaséknak?
Yabrán üzletember, mint bárki más.
Yabrán úr maffiavezér.
Közönséges bűnözők.
Olyan ez, mint egy gengszterfilm.
A kocsi teljesen kiégett.
Nyilvánvalóan szándékosan vitték oda, aztán felgyújtották.
CABEZAS EGY BŰNTETT ARCA
A gondolataim folyton visszakanyarodnak '97 nyarához.
Azok a sebek az ember élete végéig megmaradnak.
Őszintén szólva senki sincs felkészülve ilyesmire.
José Luis Cabezas munkatársa voltam a Noticias magazinnál.
Pinamarban mi ketten alkottuk a nyári tudósító csapatot.
És ettől többek lettünk, mint kollégák. Összebarátkoztunk.
Pinamar nem csak a fák, a homok és a tenger egyvelege.
Pinamar a divat Mekkája az argentin tengerparton.
Pinamar a '90-es években
leképezte a nemzeti politika történéseit.
Carlos Menem elnök támogatásával a napnál is világosabb volt az üzenet.
Hamarosan rendszeresen űrrepülőket indítanak a sztratoszférába.
És onnan másfél óra alatt már ott teremhetünk
Japánban, Koreában vagy bárhol a világon.
A politikai elit Ferrarival hencegett,
arab táncokat lejtve egy háremhölggyel.
Hatalmát fitogtatta,
a fogyasztás és az üres csillogás bűvkörében élt.
A vagyon összefonódott a politikával.
Pinamar egyedülálló módon nyaranta
politikai ügyletek és tárgyalások helyszínéül szolgált.
Ide jártak a menemizmus vezéregyéniségei is.
Az interjúk és a tárgyalások között akadt egy kis idő strandolásra,
a politikusok előszeretettel választották az exkluzív CR Beach Resortot.
Pinamar a tengerpart egyik legszebb üdülőhelye volt.
Mi, újságírók is szívesen mentünk oda.
Pinamar tisztelgett az élet előtt.
Nagyon élveztük a strandokat és a helyszínt.
Nagyszerű baráti társaság verbuválódott össze Pinamarban.
1997. január 24-én...
Helló! Hogy s mint?
...Oscar Andreani partiján buliztunk,
ami fontos eseménynek számított,
és jól jellemezte Pinamart,
mert nagyon kedvelték a tűzijátékot.
Annyi barátunk volt,
hogy kitaláltuk: „Csapjunk még nagyobb bulit!”
Mondhatni kiterjedtebbet.
Arra eszméltem, hogy a buli sokkal jobban kinőtte magát, mint hittem.
Gyakorlatilag Pinamar egyik legnagyobb bulija lett.
Mindenről hírt adtunk.
José Luis fényképezett, én a résztvevőket figyeltem.
Szóval végig együtt voltunk.
Hajnal 4 óra tájban
szóltam José Luisnak, hogy el akarok menni.
Megkérdeztem, mit tervez.
Azt mondta: „Nem, még maradok.” Nagyon jól érezte magát.
Átadtam a kocsikulcsot,
és akkor beszéltem José Luisszal utoljára.
Emlékszem, már öt óra fele járt az idő,
amikor elváltunk egymástól.
Én felfele, José Luis Cabezas meg lefele ment a lépcsőn.
Nem szóltunk semmit, csak kettéváltunk.
Egyszer csak felkiált: „Micsoda pazar látvány!”
1997. JANUÁR 25.
Január 25-én
terepszemlét akartunk tartani délután 2 óra fele.
Először sms-t írtam, mert kettőkor még nem érkezett meg.
José Luis nagyon pontos volt.
Felhívtam a lakását.
José Luis anyósa közölte, hogy nemcsak nincs otthon,
de nem is jött haza, mióta tegnap este felvettem.
Mire én: „Ezt hogy érti?”
Igen, aggódni kezdtem, azt kérdeztem: „Mi történt itt?”
Először felhívtam a kollégáinkat.
Megtudtam, hogy José Luis 5:10-kor távozott Andreani házából.
Felhívtam a hotelt, ahol az irodánk volt.
HOTEL VICTORIA
Senki nem tudott semmit.
Mondom a barátainknak:
„Menjünk a kórházba, nézzük meg, történt-e baleset vagy ilyesmi!”
A kórház Pinamarban.
Áthajtunk a városon,
mielőtt a kórházba érnénk, beugrunk a rendőrségre.
Megpillantom Alberto Gómezt, Pinamar rendőrfőnökét.
Kiszállok a kocsiból,
és megkérdem: „Gómez! Maga tud valamit?”
„José Luis Cabezast, a Noticias fotósát keressük.”
Mire ő: „Nem hallottam semmit. Milyen kocsijuk volt?”
Azt felelem: „Egy fehér Ford Fiesta.”
Ő meg: „Azt hiszem, rossz hírem van maguknak.”
Megkérdezem, mi történt.
Azt hittem, baleset.
Azt hittem, valaki ellopta a kocsit.
Belép az irodájába.
Én követem.
A rádióján kapcsolatba lépett
azokkal, akik a gödörnél voltak, ahol az autót megtalálták.
Hallottam, ahogy az ott lévő rendőröknek mondta:
„Valószínűleg azonosítani tudjuk a tetemet.”
„Talán José Luis Cabezas az a Noticias magazintól.”
Mire én: „De maguk csak tudják, José Luis-e vagy sem.”
Erre a válasz: „Nem lehet azonosítani,
mert a test teljesen megégett.”
Megpróbáljuk lefilmezni ezt a helyszínt.
Igen. Itt láthatják,
ahol az autót megtalálták.
Tényleg lehetetlen felfedezni.
Itt egy szétégett kocsi.
Totálisan kiégett,
benne egy férfias vonásokat sejtető tetemmel.
A törvényszéki orvosszakértő már úton van a helyszínre.
A nevem Mariano Cazeaux.
A Cabezas-ügy idején a Doloresi
Büntetés-végrehajtási Bíróság 2. számú körzetének tisztje voltam,
amit José Luis Macchi úr vezetett.
A Doloresi Igazságügyi Minisztérium
nagyon széles területet fed le,
beleértve a tengerparti településeket is.
Január 25-én rendőrségi jelentés érkezik
egy kiégett jármű felfedezéséről,
amelyben egy hulla van.
Az első rendőrségi jelentés
annyira homályos és olyan rövid volt,
amelyből egyértelműen látszott, hogy balesetként kezelik.
LAGUNA SALADA GRANDE 22 KM
A General Madariagában lévő gödörhöz vittek.
Egy rendőr jön.
Közlik vele, hogy „Ez Cabezas kollégája.”
Elvisznek a gödörhöz.
Odaérek.
Megpillantom azt a szörnyű jelenetet,
a kép belém ég,
mindig eszembe jut, és sosem felejtem el.
Nem hittem el, hogy José Luist láttam.
Ez annyira...
Egyszerűen...
Borzasztó volt.
Aztán rákérdezek, találtak-e egy fényképezőgépet.
Azt mondják, nem volt kamera.
Megkérdezem, találtak-e filmet.
Pár égett tekercset mutatnak.
Majd néhány tárgyat kezdenek mutogatni.
Egy texasi csizmát.
Aztán egy órát.
Egy bilincset.
Ekkor jöttem rá, hogy megbilincselték.
Mutatnak egy csomó kulcsot, meglátok egyet,
amely a Pinamarban lévő irodánk kulcsára hasonlít.
Mivel nálam volt a kulcscsomóm,
a hátizsákomban keresni kezdem.
Összehasonlítjuk őket, és egyformák.
Elmentünk Pinamarba, az irodába.
Amikor betettük és elfordítottuk a kulcsot, nyitotta az irodát.
Sokkoló tény volt.
Ekkor már tudtam,
hogy az a személy, akit meggyilkoltak, aki bent égett,
José Luis volt.
ÚJSÁGÍRÓT GYILKOLTAK ÉS ÉGETTEK MEG A TENGERPARTON
Eleinte hihetetlenül zavaros volt.
Nem igazán értettem, hogy mi történik,
Egy bűntett a demokrácia közepén
teljesen váratlan, elképzelhetetlen és abszolút sokkoló volt.
Önmagunkat faggatjuk, ki képes ilyen kegyetlenségre.
Nem hinném, hogy sokan képesek erre a barbárságra.
Akkor kezdtem dolgozni, mint rádióriporter.
Az idő tájt nagy volt a zűrzavar.
De emlékszem, felhívtam a rádiót, hogy szóljak, menni akarok.
Menemet a közvélemény már negatívan ítélte meg,
eléggé negatívan.
Sok jelentés szólt korrupcióról.
És ezek a hírek a médiából jöttek.
Amíg nem állítjuk meg…
Carlos Menem első sajtótájékoztatóján igencsak kényelmetlenül érzi magát,
„Ez az ügy Buenos Aires tartományt érinti.”
„Nem politikai bűncselekmény.”
Kérem, hogy ne próbálják politizálni ezt az ügyet.
Ez egy fordulópont.
Nem volt még ilyen eset
a demokrácia visszatérte óta.
Semmi sem garantálja, hogy nem ismétlődhet meg.
Egy nagyszerű argentin elnök, Alfonsín úr
mondta: „Duhaldéra dobtak egy hullát.”
Amikor a José Luis elleni bűntény megtörtént, Duhalde megrémült.
Szerintem megrettent.
José Luis Cabezas tetemét
vasárnap szállították át Pinamarból La Platába.
A boncolást a törvényszéki hullaházban végezték,
ahol igazolták, hogy az újságírót fejlövéssel ölték meg.
A boncolás megállapította, hogy erőszakos gyilkosság történt,
amit egy lőfegyverből leadott lövés okozott.
Megállapították, milyen szögből érte a lövedék a fejet, és hol távozott.
Megbilincselték?
Megbilincselték.
A maguk körzetébe tartozó bilincsekkel?
Ezt nem erősíthetem meg.
Több magánszemélyt akarunk még kihallgatni.
És a többi majd a nyomozás előrehaladtával alakul.
Letartóztattak valakit?
Senki sincs letartóztatva.
Cabezas tényleg vicces fickó volt.
De nemcsak vicces volt, hanem arrogáns is.
Nagyon arrogáns volt.
Gyerünk már!
- Állj! - Nem, nem játszhatsz. Csaló vagy.
Boldog volt, barátságos, de ostoba. Nagyon ostoba.
A pár, aki kikaparja a gesztenyét, de nem hajlandó fizetni érte.
Eleinte nem nagyon kedveltem.
Utána megváltoztak a dolgok. Barátok lettünk.
Amikor felmerült, hogy csapatot toborzunk a Noticiasnak,
azzal hívtak fel:
„Találj öt fotóst, csináld meg a Noticiast!”
Az öt fotós közé beválasztottam Cabezast,
mert láttam, hogy nagyon fontos számára a tálalás.
A Noticias magazin egy hírmagazin volt,
és a címlapok többsége politikai témát feszegetett.
Az oknyomozó újságírás rendkívül fontos kellékei voltak a fotók.
A magazinnál mi lettünk
egész Latin-Amerika legfőbb fotóriporteri csapata.
Cabezas nem csak lefotózta, ahogy egy fickó üldögél.
Lefényképezte ülve felülnézetből is.
Értik? Különleges szögből is.
A saját stílusát kereste,
és szerintem meg is találta.
Sok interjú volt, ahol felállt az asztalra, én meg ugrattam.
De rögeszmés volt. Mindig egy kicsit többet akart.
A környezetéből merített ihletet, ahol éppen dolgozott.
Sosem láttam még egy fotóst, aki ennyit fényképezett.
Nagyon meggyőző volt.
Olyan srác, aki bárkit bármire rá tudott venni.
Borzasztó makacs volt.
Amikor rászánta magát valamire, nehéz volt eltéríteni.
Különleges megjelenéssel bírt, valahogy
a '90-es évek bulijai hatással voltak a külsejére.
Tizenegy órakor megszólal:
„Későn jövök. Ne várj rám!”
„Buliba megyek.” Tudtam erről a buliról.
Ismerve őt és a természetét,
szórakozást kedvelő...
Aztán elment a partira.
Mi történt utána?
Utána?
Utána kész, vége lett.
A MENTELMI JOG ELLEN
Miután távoztak a koporsótól, az újságírók Obeliscóba mentek.
Kört formáltak, és az összes kamerát letették a földre.
Majd hirtelen ráeszméltek,
hogy nem szabad ezt tenniük, mert ez egyenértékű a feladással.
Így hát a levegőbe emelték a kameráikat,
innen származik a híres szlogen: „Kamerákat fel!”
José Luist ugyan elrabolták, meggyilkolták, testét megégették.
Bizonyos értelemben mindez visszahozta számomra
az ország legsötétebb korszakát.
Egy másik korszakból származó bűntény volt,
ami egyenesen a katonai diktatúrára emlékeztetett.
Egyfajta üzenet volt számunkra.
Nemzeti sokk volt.
Képzeljék el, mekkora sokk érte a terror ellen küzdő magazint!
Bizonytalanság, pánikrohamok,
mindenféle követelés.
„Ki fog megvédeni minket?”
Ettől kezdve fenyegetések lavinája zúdult ránk.
Telefonhívások.
„Halott ember vagy.”
Golyókat hagytak a küszöbömön.
Úgy járkáltam, ahogy a diktatúra idején,
figyeltem a forgalmat, nehogy elraboljanak.
Félelemben éltem.
PINAMAR
Barbárság!
El sem hiszem!
Nem hiszem el, hogy ebben az országban
ilyen szörnyűség történik.
Nem bosszút akarunk állni.
Igazságot akarunk,
ez nem a mi csoportunk követelése.
Nem csak az újságírók érdeke. Félre ne értse!
Egyértelmű volt, hogy küzdenünk kell, ez a bűntett nem maradhat büntetlen.
Ha ez napjainkban megtörténhetett
a legolvasottabb magazin fotóriporterével, mi lesz
a társadalom többi tagjával?
NE FELEJTSD EL CABEZAST!
TUCUMÁN
El fogjuk felejteni.
Történik majd valami más, ami eltereli a közvélemény figyelmét,
és senkinek sem fog eszébe jutni Cabezas.
Szóval ez a kérésünk.
Az első dolog, amit kérünk, hogy ne felejtsük el Cabezast.
A „Ne felejtsd el Cabezast!” szlogen mögött áll egy hallgatólagos szónok,
aki már magára vállalta, nem hagyja elhomályosulni az emlékét,
és hirdeti: „Ne felejtsd el Cabezast!”
Különben túl késő lesz. Más bűncselekmények is fognak történni.
DUHALDE JUTALMAT ÍGÉR
Buenos Aires tartomány kormányzata
nyomravezetői jutalmat ajánlott fel
azon állampolgárának,
aki konkrét és pontos információval szolgál...
Azt hiszem, jutalmat nem gyakran tűztek ki Argentínában,
de ez olyasmi,
amit a világ számos pontján alkalmaznak, főleg az Egyesült Államokban.
És hát működik.
A jutalom
több embert késztethet információik átadására.
Főnök, nem aggódik, hogy majd özönlenek a hamis hírek?
A rossz nyomok tévútra vihetik az ügyet?
Sajnos igen. Naponta kapom őket.
Gyakorlatilag ezek a nyilatkozatok zsákutcába vezetnek.
Úgy tűnik, egyesek elterelik a nyomozást.
Előkerül egy tanú,
akit a rendőrfőnök vont be a nyomozásba.
Azt állította, tudja,
kik követték el a bűncselekményt,
és hogy Mar del Platából származnak.
Megadja a nevüket, személyleírásukat...
Mar del Plata Pinamarhoz képest teljesen más
földrajzilag és társadalmilag.
Mar del Plata sokkal nagyobb város
teljesen más életmóddal.
Tény, hogy ez a Mar del Plata-i csoport
szervesen kapcsolódott a szervezett bűnözés világához.
A „Pepita, a fegyverforgató” néven ismert Margarita Di Tulio
ezek egyike volt.
Tudták, hogy ő irányítja a bordélyházakat és a prostitúciót
úgy általában a kikötő területén.
A becenevemet az előző éra újságírói aggatták rám
még ifjúkoromban,
mert hát igen…
Imádtam és most is szeretek fegyvert viselni.
Mindig egy 38-ast hordok.
Az infó, ami Pepitához és a másik négy személyhez vezetett,
egy Carlos nevű tanútól származott,
aki azt állítja, hallotta Margarita Di Tuliót, amint azt mondta
a bűncselekmény előtti napon:
„A Noticias egyik újságírója túl sokat baszakodik velünk.”
„Likvidálnunk kell az ürgét.”
Ezt állította,
mert hallotta,
amikor állítólag beépült közéjük.
Adott néhány információt,
ami alapján letartóztatták az úgynevezett „Pepito” csoportot.
Végül kiadták a házkutatási parancsot is.
A keresések során találtak egy fegyvert,
amibe beleillett a koponyában talált lövedék.
Egyikőjüknek volt fegyvere,
és megvolt az indítékul szolgáló kapocs is.
Némi bizonytalanság akadt ugyan,
de miután a fegyver előkerült,
azt mondtuk: „Rendben, megvan a valódi kapocs.”
Az egyik őrizetbe vett személyt, egy nőt,
a 48 éves Margarita Graciana Di Tuliót
betuszkolják az egyik rendőrautóba.
Csőbe húznak. Átverik Cabezas családját és az enyémet.
Mit tud mondani a fegyverről?
Természetesen azt mondták, ártatlanok, és ki fog derülni az igazság.
Mit tud mondani?
Ez hazugság, kész komédia!
Miért rángatták bele?
A nevem Alejandro Vecchi.
Ügyvéd vagyok.
Abban a szerencsében volt részem, hogy felhívott Mauro Viale,
akinek volt egy showműsora az ATC-n.
Valahányszor rendőrségi ügyem volt, felhívott.
Az első dolog, amit mondott: „Semmi politizálás vagy rendőrözés.”
- Fura, mi? - Igen, nagyon…
- Furcsa. - Vajon miért?
Inkább védőügyvédnek, mint tanúnak látszik.
Abban az időben, amikor elmentem a műsorba,
a figyelem a José Luis Cabezas-bűntényre irányult.
Nem volt ennél fontosabb.
Láttam a tévében,
hogy a Cabezas-ügyben letartóztattak pár embert.
Valami szöget ütött a fejembe, és azt mondtam:
„Hát nem furcsa, hogy a letartóztatottaknak van ügyvédjük,
a családnak pedig nincsen?”
Csak azt tudtam tanácsolni a családnak,
hogy keressenek valakit, akiben megbíznak,
és kezdjenek dolgozni a Dolores-aktán,
mert az igazság abban van.
Bármi is áll az aktában, az jelenti az ügy lezárását.
A műsor végén a Cabezas család körbevett és felkért:
„Oké, mi magát szeretnénk...”
Kislányaim voltak. Távozni akartam, elmenni onnan.
Nem akartam belekeveredni,
mert olyan ügy volt, mintha...
egy ufó pottyant volna le az égből.
Valami tényleg nagy dolog.
Először nemet mondtam, nem akartam vállalni.
Otthon is nemet mondtam, miután felhívtak.
Aztán meglátogattam a Cabezas családot.
Találkoztam Joséval, Normával, Gladysszel...
Megismertem egy családot,
ami akár az enyém is lehetett volna.
Nagyon szerettem. Annyira, de annyira szerettem.
El sem tudják képzelni, mennyire szerettem.
Olyan büszke voltam a fiaimra. José Luis volt a szemem fénye.
Olyan, mint José Luis?
Teljesen megérdemelte az ölelést és a puszit,
nem láttam még ennyire kedves embert.
A Doloresi Bíróságon eleinte
egy olyan bírót találtam, aki azt sem tudta, merre hány méter.
És olyan ügyet láttam, ami messziről bűzlött.
A sztártanút Carlos Alberto Redruellónak hívták,
egy szélhámos, akit több tartományban is elítéltek.
A Bahía Blanca börtönben kötött ki.
A kiszabott büntetése alapján
végül hat-hét hónappal a bűncselekmény előtt szabadult.
A Buenos Aires-i Rendőrség vezetőjének parancsára
ez a fickó kocsit, mobiltelefont kapott,
és az egykori elítéltből rendőrségi besúgó lett.
Más szóval egy rendőrségi kém,
aki segített feltérképezni néhány „drogútvonalat”
Mar del Platában.
Ő sugalmazta a csoport indítékát is,
miszerint ezek az emberek dühösek voltak,
mert Cabezas drogügyletek után
szimatolt a kikötőben.
De azt is gyanították,
hogy Cabezas meg akarta zsarolni őket
a rendelkezésére álló információkkal.
Azzal érveltek, hogy José Luis Cabezas zsaroló volt,
aki a fotóiért cserébe pénzt követelt az emberektől.
Bármely nyomozási vagy kriminológiai kézikönyv
különös súlyt helyez az áldozat kivizsgálásának fontosságára.
Nem arról van szó, hogy nem nyomozhatják le. Dehogynem.
De nem vádolhatják meg nyíltan
egy 15 perccel korábban megnyitott ügyben.
Először is, ez Mar del Plata volt.
Pinamarban egy másik univerzumban éltünk.
És semmi közünk nem volt ehhez a világhoz.
Nem is vizsgáltuk.
Nem tudom, mi folyik ebben az országban.
De a fiamnak…
Mit művelnek? Mit akarnak még?
Mit akarnak még azok után, amit velünk tettek?
Amikor először mentem Cabezas otthonába,
megkérdezték, elkísérném-e őket egy Eduardo Duhalde
kormányzóval való találkozóra.
Távozás előtt megkérdezte, váltanánk-e pár szót négyszemközt.
Azt mondta, rendelkezésünkre áll,
és ez nagyon fontos ügy számára.
Tudni akarta, ki volt a tettes,
és kinek a parancsára ölték meg José Luis Cabezast.
Cabezas szülei felé elköteleződtem,
mármint abban az értelemben, hogy egy nap eljövök ide,
és elsőként őket tájékoztatom, ki ölte meg a fiukat.
Emlékszem, nagyon fura érzésem támadt,
egyfajta egyvelege a félelemnek,
bizalmatlanságnak
és tiszteletnek.
Egy maffiaszerű aura lengte körül
a rendőrséget, a kormányzatot...
Talán a rendőrség volt az oka, és ő a rendőrséget képviselte...
DOLORES BUENOS AIRES TARTOMÁNY
Dolores az a város, ahol születtem. Ismerem, és engem is ismernek.
Nincs sok ember, mindenki ismer mindenkit.
Ez egy csendes hely.
Maga a város átalakult.
Egy kis város,
amit hirtelen felbolygattak
Argentína és a környék legjelentősebb ügyével,
annak minden vonzatával, újságírók hadával,
akik beözönlöttek.
A város tele volt a média furgonjaival,
az utcákon kábelek hevertek,
emberek rohangáltak,
a kávézókat újságírók lepték el.
Elég sokáig sokkolták a várost.
Macchi bíró és a bírósági tisztviselő
tapasztalatlan volt a médiával való kommunikáció terén.
Akkor mi biztos?
Az ügy elsöprő hatású volt.
Amikor hallottam, hogy beszélnek egy kisvárosi bíróról,
aki szerette, ha kisvárosi bírónak titulálják,
úgy véltem, nem ismerik,
mert szakmailag a topon volt.
És lekezelően „kisvárosi bírónak” nevezték.
IGAZSÁGÜGYI HATÓSÁG
Mi, újságírók abszolút manipulálhatók voltunk.
Bármely fronton tudtak manipulálni.
Nem tudtuk, hol az igazság.
Carlos Menem Doloresbe küldte Carlos Córach belügyminisztert
és Alberto Cohan főtitkárt,
hogy beszéljenek a bíróval.
Szimpla protokoll-látogatás,
amelyen elérhetővé tették magukat,
és felajánlották a szükséges forrásokat
az ügy megoldása érdekében.
Macchi irodájából kilépve
a sajtóval találkoznak,
adnak némi információt,
sikeresnek állítják be a vizsgálatokat,
bizonyos értelemben úgy is tekinthető,
hogy az ügy megoldódott.
A bíró határozottan megerősítette,
hogy a fegyvert lefoglalták...
A szakértők szerint minden kétséget kizáróan
az egyik elkobzott fegyverrel gyilkolták meg Cabezast.
Ez szokatlan volt, mert a hivatalos jelentés még el sem készült.
Két magas rangú kormánytisztviselő
pár nappal a bűncselekmény után
a bíróság ajtaja előtt lehetetlenítette el a bírót,
mondván, hogy az ügy megoldódott.
Ronda húzás volt.
Ez a nyomozás Buenos Aires tartomány
igazságügyi rendszerének
és rendőrségének a feladata, egyben kötelezettsége.
Meggyőződésem, hogy a tartományt terheli
e súlyos incidens felderítése,
mivel határain belül történt.
Sosem kerülöm a felelősséget.
Duhalde akkoriban nagyon fontos személy volt
Buenos Aires tartomány kormányzójaként,
aki az elnöki pozícióra aspirált.
Ennek eredményeként összezördült korábbi politikai pártfogójával,
aki Carlos Menem volt.
Eduardo Duhalde alelnök volt Menem első ciklusában.
Aztán a tartomány kormányzója lett,
akit Carlos Menem utódjának tekintettek.
Kölcsönös vádaskodások, szinte tankönyvi politikai reflex.
Először is, „semmi közöm hozzá.”
Az elnök azt mondja. A kormányzó ezt mondja.
Mert ők voltak a hatalom két legnagyobb befolyással bíró szektora.
A kormány és Buenos Aires tartomány, ez az ország 40% -a.
Mindenki látta a hírekben,
ahogy politikai sárgolyókkal dobálóztak.
José Luis Cabezas meggyilkolása,
amit Duhalde kormányzó figyelmeztető jelként aposztrofált
az elnöki szék megszerzésére tett kísérlete ellen,
kampánytéma lett.
A gyilkosságot követő héten
kibéreltünk egy klubot General Madariagában,
ahonnan el akartam indítani az elnöki kampányomat.
Ez az incidens óhatatlanul
azt jelentette, hogy be kell húznom a fékeket.
A közepébe csöppentem.
Teljesen lesokkolódtam.
Duhalde
eleinte meg volt győződve,
hogy a holttestet egyfajta
maffiaüzenetként dobták rá.
Ez volt az elnöki törekvéseinek halotti bizonyítványa.
PINAMAR BUENOS AIRES TARTOMÁNY
Pinamarban lehetetlen észrevétlenül elrabolni valakit.
Minden sarkon állt egy politikus vagy egy üzletember.
Akkoriban Argentína-szerte Pinamarra jutott
a legtöbb biztonsági őr köbméterenként.
Ebből kiderül, hogy a rendőrség is sáros volt az ügyben, vagy másfelé néztek.
A bilincs.
A bilincs miatt a rendőrségre gondoltam.
Észszerű rendőrségi érintettséget sejteni
egy olyan bűncselekmény mögött, ahol elégetik a bizonyítékokat.
A kezdetektől fogva félrementek a dolgok.
Mindent elrontottak.
A bűncselekmény teljes rekonstrukcióját,
amit a helyszínen találtak.
A rendőrségi nyomozás nem lehetett ennyire béna,
hacsak nem szándékosan.
Az egyik vezető számolt
a rendőrségi érintettség lehetőségével
azon fotó közzététele miatt,
mely „Átkozott rendőrség” címmel jelent meg a Noticias magazinban.
Ha valakivel összevesztünk, az a Buenos Aires-i rendőrség volt.
Készítettünk egy magazincímlapot „Átkozott rendőrség” címmel.
Egy olyan rendőri erő, ahol sok minden vitatható volt,
amit Eduardo Duhalde vett pártfogásába
híres szlogenjével „Enyém a legjobb rendőrség a világon.”
A Buenos Aires-i rendőrséggel összetűztünk,
mert lefotóztuk a rendőrség góréinak házait.
A fickóknak prémiumkategóriás autóflottája volt.
Az egyiknek még jachtja is.
Egy másiknak pedig Beverly Hills-i villája.
A kollekció fő fotóját Cabezas készítette.
Ez Klodczyk rendőrfőnök képe.
José Luis nem átallott Klodczyk Buenos Aires-i
rendőrfőnök asztalára ráállni,
aki korlátlan hatalommal bírt,
és Argentínában az akkori legveszélyesebb erőt vezette.
Fentről fotózta őt, értik?
Egy másik hatalmi pozícióból.
Klodczyk hetyke kalapjával, egyenruhájával,
világoskék ingében, nyakkendőjével
megfélemlítően tekint ránk
az „Átkozott rendőrség” címet viselő képről.
Nagyon merész ezt kijelenteni, közzétenni, megjelentetni főleg a borítón.
A Klodczykkal folytatott interjú után,
amikor elhagytuk a La Plata-i rendőrkapitányságot,
Cabezas azt mondta: „Ebben a munkában az adott elégtételt,
hogy a rohadékok asztalára állhattam.”
Amikor a címlap megjelent, megkértem valakit, nézzen utána,
és ő úgy találta, hogy a dolgok nincsenek rendben.
Mindenesetre elbocsátottam a tisztviselőt,
bár nem voltam biztos benne.
Azt hittük, sérthetik némelyek érzéseit,
ami bosszúállásra sarkallhat valakit.
Őszintén szólva
nem bíztam a Buenos Aires-i rendőrségben,
mert dolgoztam a hírhedt „Átkozott rendőrség” cikken.
Tudtam, hogy működnek.
Egyáltalán nem bíztam bennük.
Az első tanúvallomásom január 25-én volt, 11:30-kor,
a bűntény napján.
Az elsőt a General Madariaga-i rendőrségnek adtam.
Aztán átvittek a szomszédos szobába,
ahol a Doloresi Nyomozó Csoport is felvett tőlem egy tanúvallomást.
Aznap este, vagyis január 25-én este
elkezdték kérdezgetni, hogy melyik vizsgálattal végeztünk.
Így hát nekiálltam elmondani.
És a végén a fickó
ezt mondja: „Nem kell megijedni! Nincs mitől félni.”
„Miért félsz ennyire? Mi csak segíteni akarunk.”
„Legalább adj valamit!”
Mire én: „Nézzék meg az első cikket, amit említettem!”
„Melyik volt az?” „Amin az Ara Pacis Hotel van.”
Erre azt kérdezi: „Kié az Ara Pacis?”
A másik tiszt feleli: „Yabráné”.
A rendőrfőnök elsápad.
Elfehéredik. Rám néz, és azt mondja:
„Kölyök, most már tudom, miért félsz.”
Alfredo Yabránról az Argentin Köztársaságban
szinte tilos volt beszélni.
Olyan ember volt,
aki után nem volt tanácsos szaglászni,
sem a port összerúgni vele.
Az, hogy „ne babrálj ki vele”, szinte felhívás a keringőre.
Próbáljuk csak megtudni, amit nem lehet tudni!
Yabrán
egy szír család egyik fia volt,
egyike a sok bevándorlónak, akik Entre Ríosba érkeztek.
A család elköteleződött az üzlet iránt,
főleg a kereskedelem iránt.
Larroque szülötte.
Nagyon fiatalon költözött Buenos Airesbe.
Először üzleti vállalkozásba fogott,
a katonai diktatúrával kezdett üzletelni.
Kapcsolatait a demokratikus kormány alatt is megőrizte.
Yabrán nevét első ízben
'91 szeptemberében hallottam.
Aztán megtudtam, hogy évek óta kapcsolatokat ápol
a közigazgatással és a katolikus egyházzal.
És az államon belül főleg a légierővel.
De nem ismertem, mert soha nem olvastam róla a médiában.
Sosem láttam a Yabrán vezetéknevet.
Mindent, ami Yabránhoz kapcsolódott, titkok és rejtélyek
öveztek.
Amikor a Noticias megkezdte első nyomozását Yabrán ellen,
különböző hatóságok próbálták meghiúsítani a cikket.
Még rendőrségi ügy is lett belőle,
mert az újságírót és a fotóst, aki a fényképeket készítette
Yabrán martínezi erődjéről,
üldözőbe vették és lelőtték.
Készítettünk egy több oldalas cikket,
melyben súlyos, lövésekkel tarkított incidensről volt szó,
Yabrán hátterét boncolgattuk Entre Ríostól a jelenig,
és most először
került terítékre nyilvánosan
Yabrán. A titokzatos Yabrán.
Sokaknak ő volt Argentína legfontosabb üzletembere a '90-es években.
Azt mondták, Yabrán vagyona elérte a négymilliárd dollárt.
De ő irányította az ország legérzékenyebb részeit is.
Az OCA-n révén saját postája,
az OCASA révén pedig saját klíringrendszere volt.
Minden üzlete
az Ezeiza repülőtéren és az ország többi repterén bonyolódott
vámáruraktárak és az EDCADASSA cég közreműködésével,
a repülőgépeket az Intercargo cég rakodta ki-be.
A vámmentes boltok…
Ez azt jelenti, ha egy termék Argentínába érkezik,
közvetítő nélkül bekerül
az egész Yabrán-féle gépezetbe.
Ez abszolút hatalmat adott neki.
KOMMUNIKÁCIÓS MINISZTÉRIUM
A kormány jóváhagyja a postai levelezés privatizálását.
Az elmúlt években
vita alakult ki a privatizáció végrehajtásáról,
amelyet Domingo Cavallo szított,
aki figyelmeztetett, Alfredo Yabránt nem kéne favorizálni.
A terv az, hogy a kérdés felvetésével
érdekellentétet gerjesszenek.
Egyrészt Yabrán úr képviseli
a postai szolgáltatás érdekeit.
Másrészről ott vagyok én.
Menem, az ország elnöke
kulcsfontosságú gazdasági szövetségest talált Domingo Cavallo személyében.
Dr. Domingo Felipe Cavallo úr,
megesküszik…
Cavallónak olyan személyisége és politikai jövőképe volt,
amit Meneméhez hasonlított.
Esküszöm.
Ha maguk nem is, Isten és a nemzet megköveteli.
A gazdaságpolitika
extrém figurája.
A konvertibilitás ötletének gazdája,
ez olyan ütőkártya,
amivel támadást indítanak Argentína belső problémája,
az infláció ellen.
A törvény erejével próbálja a pesót a dollárhoz kötni.
CAVALLO PANASSZAL ÉL A KONGRESSZUS ELŐTT 1995. AUGUSZTUS 23.
Mindezekre a hipotézisekre, feltételezésekre
és szinte teljes meggyőződésekre,
miszerint Yabrán úr maffiát vezet,
apránként jutottam az összegyűjtött információk alapján.
Yabrán úr szét akarta rombolni a hivatalos postai szolgáltatást.
Yabrán úr monopolizálni akarta a postát.
Cavallo elmarasztalása után a Yabrán-ügy egyebek mellett
Argentína-szerte
kiemelkedő politikai kérdéssé vált.
A posta miatt?
Vagy az egész vállalkozás okán?
Ha az ember vámáruraktárakat kezel
ki- és bejövő forgalommal,
repülőgépeket, postakocsikat
rakodik ki és be, amelyek bejárják az ország valamennyi útját,
az már nemcsak levelekről szól.
Ez egy állam az államban.
Harc a hatalomért, nem a postáért.
Menem kijelentette, hogy nem tudta,
miféle tevékenységekre utalt a gazdasági miniszter,
Cavallót kéne kérdezni.
Nyilvánvalóan belső vita folyt erről.
Domingo Cavallo távozott a kormányból.
Menem és Cavallo konfliktusa fordulópont volt.
Utána már semmi sem volt ugyanaz.
Cavallo Carlos Menem riválisához, Eduardo Duhaldéhoz közeledett.
Tisztán látszott,
hogy Domingo Cavallo azóta nemcsak Yabránt vádolja,
de Menem politikai ellenfele is egyben.
Amikor Domingo Cavallo gazdasági miniszter
azzal állt elő, hogy a maffia beférkőzött a hatalomba,
és a maffia főnöke maga Alfredo Yabrán,
mintha fény gyúlt volna az újságírók fejében,
hogy lássák, ki is valójában az, akit nem ismertek.
Számomra a maffia. Miért is?
Rejtőzködnek.
Nem mutatják az arcukat.
Még egy fénykép sem készült róluk.
Próbáltam interjút készíteni Alfredo Yabránnal.
Szóltam a magazin igazgatójának, Héctor D'amicónak,
ő pedig emlékezett egy újságíróra,
aki azt hitte, ismeri Yabránt.
Egy-két nap múlva azt válaszolta, hogy Yabrán találkozni akar velünk.
Így végül eljutottunk Yabrán kúriájához.
Tárt karokkal fogad a járdán.
Elvezet minket a faházhoz,
a vendégházhoz.
Igyekezett nagyon empatikusnak mutatkozni.
Különösen kedves volt,
nemcsak a nyomozásainkat,
de Cavallo panaszait is elbagatellizálta.
Újra és újra megpróbáltuk meginterjúvolni.
Meggyőzni, hogy jöjjön elő a sötétből, mutassa az igazi arcát.
Ha nem volt rejtegetnivalója, ez még jót is tenne neki.
Azt mondta, nem fog interjút adni.
Végül meggyőztük, hogy válaszoljon öt kérdésre.
Aztán elmentünk lefotózni.
Akkor hangzott el tőle:
„Fényképet készíteni rólam olyan, mintha homlokon lőnének.”
Erre a halántékához emeli a kezét.
Visszatérünk a magazinhoz
némi szöveggel,
pár Yabrán-idézettel,
de fénykép nélkül.
'96 nyarán már
tudomásunkra jutott,
hogy az üzletembernek befektetései voltak Pinamarban.
Cavallo felvetéseit követően
Alfredo Yabrán arcának lefotózása
volt az egyik fő célkitűzés.
Yabrán házát szigorúan őrizték.
Mivel szerette űzni titokzatos játszmáját,
„Narbay”-nek nevezte, ami visszafelé olvasva Yabrán.
Február közepén
gyakorlatilag bezártunk,
hogy a szezonra visszatérhessünk José Luisszal.
Az egyik forrás hív, és azt mondja: „Holnap érkezik a nagybácsi.”
A nagybácsi Yabrán,
aki annyira ijesztő volt, hogy senki sem merte kimondani a nevét.
José Luis és én megbeszéltük, hogy hétkor találkozunk Yabrán házánál.
És látjuk, amint megérkezik.
José Luis fényképeket készít Yabránról, ahogy belép a házába,
de csak a háta látszott. Nem volt elég jó.
Először az egyik forrás arról tájékoztatott,
hogy Yabrán mely sátrakat foglalta le Pinamarban '96 nyarán.
Valaki más azt mondta Yabránról, hogy pontos napirend szerint él.
Nem szeretett korán lemenni a partra. Délután négykor ment.
Mi José Luis feleségével, néhány barátjával és másokkal lementünk.
Aztán valaki megérkezik,
és lerak egy strandszéket elébünk,
majd egy nő megkérdezi tőlem: „Nem hasonlít erre a fickóra?”
Azt mondom: „Nem hasonlít rá. Ez ő.”
Ott maradunk nézelődni.
Láthattuk Yabránt. Nem lehetett nem észrevenni.
Termetes fazon volt, zömök, fehér hajú.
De José Luis azt mondta: „Nincs meg a szögem”,
mert sokan voltak a tengerparton. Nyár volt.
Egy idő után látjuk,
hogy Yabrán a feleségével
észak felé, a mi irányunkba sétál.
José Luis csak mondja: „Nincs szögem.”
Mire én: „Nézd! Ha elmegy, vissza is kell jönnie.”
Körülbelül 40 perccel később, ami egy örökkévalóságnak tűnt,
látjuk, hogy jön vissza.
Amikor Cristina, José Luis felesége
meglátja őt, pózolni kezdett egy fotóra.
De José Luis valójában Yabránt fényképezte.
Amikor lefotózta,
rájöttünk, hogy ez a fénykép nagyot szól.
Az adrenalin felpörgetett,
hogy újságírói szemszögből valami nagyon egyedit szereztünk,
amire mindenki vágyott.
Talán nem gondoltunk a következményekre.
A cikkem Yabrán Pinamarban folytatott üzelmeivel
és a sportkikötő-projektjével foglalkozott.
Nagyon nagyot szólt.
A számok nem álltak össze.
Pinamarban azt mondták, hogy drogpénzt mostak tisztára.
Visszamentünk a Pinamarban lévő irodába,
és José Luis felhívta a főnökét.
Azt kérdi: „Mid van?”
„Egy Yabránom, aki a feleségével sétál a parton.”
A Noticias szerkesztősége izgatott lett.
A filmtekercset Buenos Airesbe küldik előhívni.
Amikor megérkeztek a tekercsek, elsőként láthattam.
Láttam a fotót. Ránéztem, és azt mondtam: „Csúcs!”
Mert az volt.
Nagyon tiszta, kivehető, kissé elmosódott háttérrel.
Két hétre rá megjelent a Noticias a borítóval
és címszalaggal: „Yabrán újra támad”, a borítón Yabrán képe.
És ez forradalmi volt az újságírásban.
Mindenki ezt a fotót kereste.
A következő év nyarán, '96 és '97 között,
még egyértelműen Yabrán volt terítéken.
Visszamentünk Pinamarba, egy cél lebegett a szemünk előtt,
ami a végső lehetőség volt,
hogy interjút csináljunk Yabránnal,
„nagy csinnadrattával”, ahogy mondják,
egy fotóval, egy cikkel és így tovább.
José Luis 1996. december 15-e körül érkezik,
én pedig 20-a körül.
Érkezésemkor José Luis azt mondja:
„Egy forrás szerint Yabrán emberei
megpróbálták megtudni a Buenos Aires-i címemet.”
Számomra ezzel a történet véget ért.
Nem emlékszem pontosan,
hogy José Luis mondta-e, hogy megfenyegették.
Mégis tudom,
hogy nem tetszett neki,
ahogyan a dolgok alakultak az előző nyári fotó után.
Helyzet volt.
Egyszer, amikor José Luis és Gabriel jelentést tett,
valaki kiszúrta az autójának egyik gumiját.
Elvittük megjavíttatni az abroncsot.
Amikor odaértünk, a gumis így szólt:
„Nézd! Valaki ezt művelte veled.”
Gabriel Michi hallotta, hogy Yabrán egy steakházban vacsorázik.
Ismert volt, hogy Yabránt szigorúan őrzik a biztonságiak.
Gabriel is megerősítette abban az időben,
hogy amikor interjút akart készíteni vele,
durván belefutott a biztonsági őrökbe.
Ez azt a benyomást keltette,
hogy valami nagy dologról lehet szó, vagy valami súlyos dolog történhetett
Pinamarban a Noticias csapat háza táján.
Tudtuk, hogy Yabrán őrsége meglehetősen agresszív,
de megvolt az adrenalinlöket ahhoz,
hogy haladjunk előre, és valahogy felfedjük Yabrán valódi arcát.
Ez feledtette a félelmeinket.
Talán irracionális volt.
És talán utólag azt mondanád:
„Tiszta őrültek voltak.”
De ami José Luisszal történt, akkor még nem történt meg.
Yabránnak őrző-védő alakulata volt.
Több száz katonát számlált.
Mind Yabrán cégeinél szolgált.
Ugyanakkor 20-30 fő
Yabrán személyes biztonságáért felelt.
A legbelsőbb kör tagjai a katonai diktatúra elnyomói voltak.
Jó estét!
- Jó estét! - Jó estét, uram!
Yabrán úr, hosszú évek óta...
úgy fogalmaznék, alig tudni valamit önről, úgyszólván semmit.
Yabrán maga a rejtély.
És most hirtelen
stratégiát vált. Miért pont most?
Lehetetlen elkerülni, hogy ne beszéljünk róla.
Bizonyára azért döntött úgy,
hogy felépíti maga köré a saját narratíváját,
hogy ellensúlyozza Domingo Cavallót.
Domingo Felipe Cavallo
velünk, argentinokkal, el akarja hitetni,
hogy
itt egy amerikai gengszterfilm zajlik
egy erődítménnyel, ahol egy maffiózó lakozik,
körülbástyázva...
egy magán biztonsági hadsereggel
és kormányzati kapcsolatokkal.
Röviden,
egy állam az államban.
Yabrán kezd nyilvános szerepléseket vállalni.
Nem fogok nyilatkozni. Nagyon sajnálom a Cabezas-ügyet.
Yabrán úr, a biztonsági őrei miért nem gyanúsíthatók a Cabezas-gyilkossággal?
Nincsenek őreim, kisasszony. Lát körülöttem biztonságiakat?
- Látja őket? - A bíróságra belépéskor, igen.
Érdekes módon, miközben próbálja tisztázni a nevét,
csak még jobban elbonyolítja a dolgokat.
Aztán interjút ad Clarínnak.
Egy ponton megkérdezik, mi a hatalom.
A válasza:
„A hatalom a büntethetetlenség.”
Pontosan.
Mindig mondom, hogy ez a mondat fedi fel, ki valójában Yabrán.
Vagyis ha egy mondattal kell jellemezni, hát legyen ez!
Először is, kétségtelenül,
mint mondtam, nem vagyok hajlandó válaszolni
öt újságírónak.
Másodszor, őszintén be kell vallanom,
amikor egy hatalommal bíró valakiről kérdeztek, mondtam, amit mondtam,
Cavallóra gondoltam.
Ő az, aki büntethetetlen.
1997. április 9.
Reggel felhívtak a magazintól.
Azt mondják: „Úgy tűnik, most végre elkaptuk a fonál végét.”
Körülbelül két-három hónap telt el az esemény után,
és Martínez szenátor szóba áll velem.
Azt mondja: „Nem tudok aludni. Beszélnem kell magával.”
„Jöjjön el hozzám San Vicente-be,
ahol van egy vidéki házam!” És ott találkozott velem.
Azzal kezdi: „A sofőröm,
a minap, amikor Cabezast meggyilkolták, azt mondta,
tudja, ki tette.”
Nos, ettől sokkot kaptam.
Erre azt felelem: „Carlos, tegyünk valamit!”
„Ha a sofőrje ezt mondta, hozza el a sofőrt!”
„Hatszázezer dolláros jutalom jár.”
„Nem akar ebbe belekeveredni. Retteg.”
Azt mondja, inkább felmond a munkahelyén ebben a tartományban.
Nem akarta, hogy köze legyen hozzá, mert nagyon félt.
Aztán elgondolkodtunk, hogy bírhatnánk szóra.
Büntetőrúgás Argentínának.
Aznap Argentína Bolívia ellen játszott a fociban.
Azt mondom: „Hozza ide! Jöjjön el vele! Ő volt a sofőrje.”
Így hát megérkezett, és elkezdtük nézni a meccset,
bort iszogatva beszédbe elegyedtünk.
Aztán megvacsoráztunk.
Vacsoráztunk, és a srác kezdett felengedni.
Végül azt mondta, nem akar belekeveredni, de mindent elmondott.
Azt nem tudta, hogy közben felvesszük.
Duhalde felhívta a családot,
és Doloresbe akart menni.
Elhozta a mappát azokkal, akiket felelősnek tartott.
Ekkor indult meg igazán a lavina,
persze az ügyvéd, Vecchi
ezerrel küzdött, hogy lenyomja Pepitóék vezérét.
Duhalde azt mondja nekem:
„José Luis nem jön vissza,
de elmondom, ki ölte meg.”
És megtette.
A kormányzót érdekelte leginkább a bűncselekmény megoldása.
Jól láthatóan nyomás alatt volt az akkori politikai időkre jellemzően,
főleg az elnökválasztási kampánya kezdetével kapcsolatban.
Szóval érdeke fűződött hozzá.
Bekapcsolódása mérföldkő volt,
különösen a tekintetben,
hogy a megvádolt Los Hornos-iak is az ügy részesei lettek.
Nem, egy emberrel kerültem kapcsolatba,
kizárólag egy személlyel,
akit elkísértem,
és elárulta nekem, mi is történt.
Az információk alapján
négy ember volt tagja
a Los Hornos-i bandának,
nevezetesen Auge,
Retana,
González
és Braga.
Ezek a személyek állítólag részt vettek a bűncselekményben,
mégsem kerültek a látótérbe, nem is hallgatták ki őket az ügyben.
Los Hornos környéke
mintegy tíz percre fekszik La Plata belvárosától.
Főleg szegények lakta, dülöngélő házak találhatók errefelé.
Szegény vidékről érkeznek emberek,
köztük a La Plata híveiből verbuválódott focihuligánok.
Még azzal is eldicsekedtek,
hogy bűncselekményeket követtek el más drukkerek ellen.
Több tanú is állította,
hallották őket a bűncselekményről beszélni.
A tanúknak döntő szerepük volt letartóztatásuk elrendelésében.
Retana, maga szerint szabadon engedik?
González, nyomást gyakorolt magára a rendőrség?
Amikor eljött a vallomástétel ideje,
mindenki meglepetésére
az összes Los Hornos-i fiatalember
bűnrészesnek vallotta magát.
A vallomásaik szokatlanok voltak.
Nem szokás bevallani egy bűncselekményt. Nagyon ritka.
A CABEZAS- ÜGYBEN LETARTÓZTATOTTAK VALLOMÁSA
Bevallották, korábban megbízásokat hajtottak végre
Gustavo Prellezo parancsára.
Prellezo egy rendőrtiszt volt, aki La Platában élt.
Beszervezte őket, és parancsokat adott.
Gustavo Prellezo a pinamari rendőrkapitány helyettese volt.
Ekként nyilatkoztak:
„Prellezo Pinamarba vitt minket, hogy megfenyegessünk egy újságírót.”
Miért vitte a Los Hornos-i bandát a tengerpartra?
Nem hallok semmit.
Miért vitte a Los Hornos-i bandát a tengerpartra?
Nyaralni vittem őket, nem bandatagokként.
Ha nyaralni vitte őket, miért ölték meg Cabezast?
Kérdezze meg őket!
De maga ott volt.
- Nem. - Miért mondták, hogy maga a gyilkos?
Úgy véli, beismernék, hogy ők voltak?
A vád más rendőrtisztekre is kiterjedt,
akik Prellezóval dolgoztak.
Camarata, a Valeria del Mar rendőrség parancsnoka,
Pinamar szomszédságában.
Ő szállásolta el őket.
Lakást bérelt nekik.
Felmerül még a Lunához vezető szál.
Ő a pinamari rendőrségen dolgozott,
részt vett és együttműködött
az utókövetésben, azonosításban és az előzetes feladatokban.
VÁRHATÓAN MÉG TÖBB RENDŐRT LETARTÓZTATNAK
A rendőrség letartóztatta Silvia Belawsky de Prellezót is,
aki Buenos Aires tartomány
rendőrségi nyomozója volt.
Silvia Belawsky Prellezo volt felesége.
Volt egy lányuk.
Ő is rendőrtiszt volt,
és Los Hornosban élt.
Megkérte egy munkatársát,
nézzen utána José Luis Cabezas bűnügyi aktájának
a Buenos Aires-i Rendőrség adatbázisában,
ami felettébb gyanússá tette.
Tény, hogy a Los Hornos-i csoport
közvetlen kapcsolatban állt a rendőrséggel.
José Luis Cabezas két nagyon szimbolikus fényképet készít:
egyet Klodczykról, amely az „Átkozott rendőrség” arca,
és egyet Yabránról, aki a feleségével sétál a tengerparton.
Mindkét kép szimbólummá válik.
Mindegyik fotó más-más hatalmi szférát képvisel.
Ezért a kezdeti zavar. Yabrán vagy „Átkozott rendőrség”?
A bilincs a tettes üzenete volt.
Nézd! A rendőrség benne volt.
Egyrészt Yabrán képe,
másrészt az „Átkozott rendőrség” felirat nagyon betalált.
A hírösszefoglaló inkább Duhalde felé mutatott.
A Noticiastól késő éjjel hívnak,
azt mondják: „Duhalde beszélni akar veled,
de kizárólag veled.”
Elmegyek, és egy ponton megkérdezi,
„Mit gondol? Ki áll a bűncselekmény mögött?”
Erre azt felelem:
„A Buenos Aires-i rendőrség vagy Alfredo Yabrán tette.”
Mire ő: „Nem”.
„Szerintem Yabrán volt.”
Duhaldének sürgősen rá kellett erősítenie
a Yabrán-szálra
többek között a Menemmel való konfliktus miatt.
Remélem, ez nem bűnbakkeresés, csak hogy a tartomány kormányzója
megoldja a gyilkosságot, és folytathassa az elnöki kampányát.
Egy szavukat sem fogják elhinni. Legalábbis én így vélem.
El akarják terelni és mással lekötni a figyelmet,
így azt hisszük, hogy vége, pedig szerintem ez nincs így.
Addigra a Fellebbviteli Bíróság
felmentette a Mar del Plata-i embereket,
amikor a másik csoportot képbe jött, vállalva a felelősséget a tettért.
Mik az első szavai a szabadságban, Margarita?
Miért rángatta bele Redruello ebbe az ügybe, Margarita?
Miért tette?
Hogy tehettem volna,
ha sosem találkoztam egyetlen újságíróval vagy fotóssal?
Ártatlanok voltunk. Ezt ordítoztuk.
És most mindenki tudja, hogy ártatlanok voltunk.
Remélem, nem tudom,
tényleg kiderül-e az igazság ez ügyben.
Lassan kirajzolódik a kép,
és megmutatkozik a Los Hornos-i banda valódi közreműködése.
Olyan információkat kezdtek közölni,
amiket csak akkor tudhatnak, ha ott voltak.
A Los Hornos-i személyek azt állítják,
hogy Prellezo kétszer lőtt rá.
Egészen addig egyáltalán nem tudták,
hogy José Luist kétszer lőtték fejbe.
Az első boncolás csak egy lövést tárt fel.
Ezért új boncolási jelentést kértek.
És a második boncolásnál egy második lyukat találtak.
Megerősítették, amit a Los Hornos-i banda mondott.
Azt mondják, hogy visszafelé
elvették Cabezas kameráját,
és útközben ledobták az egyik hídról.
Aznap reggel hallottuk, hogy talán megtudunk valamit a kameráról.
Élőben közvetítettem
a taktikai búvárok és a Buenos Aires-i
rendőrség munkájáról.
Óriási erőkkel vonultak ki a lagúnába.
És végeláthatatlan keresgélés után
végre előkerül a kamera,
amit a rajta lévő matricák alapján azonnal be is azonosítanak.
Látjuk a matricákat.
A fénymásolaton láthatják maguk is,
és itt a kamerán, amit épp akkor mentettek meg.
Megfordítják és megpillantom
José Luis gyerekeinek matricáit.
Addig csak a kameraleírással törődtünk,
de ezt nem láttuk.
Elszomorított.
Mintha minden összeállt volna, ez nem csak egy egyszerű eset.
Ez egy élet története volt.
Ez egy emberi lény, akit meggyilkoltak
munkavégzés közben, egy virágzó demokráciában.
Golyót eresztettek a fejébe.
Így ölték meg.
Elvettek egy apát a gyerekeitől.
A Cabezas-ügy…
Az ügy, ugye?
Ez nem csak egy ügy.
Ez ő.
Mondhatjuk, hogy a nyomozás lassan,
de határozottan tisztázza a tényeket!
Beleértve a kitervelő személyét?
Úgy tűnik, az ügyet lényegében megoldották.
Prellezónak tuti van indítéka.
Átkutatják a lakóhelyét, különféle tárgyakat találnak,
köztük egy határidőnaplót.
És megelevenednek a Prellezo és Yabrán közötti összeköttetések.
Ezeket az információkat titkosították,
ami gyanút keltett.
Miért rejtenék el a kapcsolatukat?
És Yabrán névjegykártyáját is megtalálják a személyes holmijában,
Alfredo Yabrán kézzel írt telefonszámaival.
Bevallom, volt egy halálos fegyverünk ellenük.
Soha életükben nem gondolták volna,
hogy egy ilyen dologra rátalálunk.
Szerintem ez volt az első eset,
legalábbis a Doloresi Bűnügyi Rendőrség
nyomozási osztálya által végzett nyomozásban,
amelyben a telefonos kommunikációt is vizsgálták.
Talán ez felkészületlenül érte őket.
Ez a híres Castelli bunker,
itt található az Excalibur, itt működtetik nap mint nap,
köztük a Victor Fogelman vezette nyomozógárdával.
Az Excalibur-rendszert már sikeresen tesztelték
számos FBI-nyomozás során.
Új módon sikerült lekérdezniük, megjeleníteniük a telefonos kommunikációt.
Számítógépes rendszeren keresztül képesek kapcsolatot
létesíteni az érintett telefonokkal.
Aztán elkezdik kilistázni Gustavo Prellezo telefonbeszélgetéseit
a Pinamari Rendőrség különböző embereivel és másokkal.
És egy telefonszám újra és újra felbukkan.
Egy ismeretlen mobiltelefon volt.
Bridess néven vették nyilvántartásba.
A Bridess egy biztonsági cég,
a Yabrán-csoporton belül az összes biztonsági cég
anyavállalata volt.
Kiderítik, hogy a Bridess által tulajdonolt telefonszámot
Gregorio Ríos használta,
aki Yabrán saját biztonsági vezetője.
Gregorio Ríos nyugalmazott altiszt volt.
Olyasvalaki, akiben Alfredo Yabrán megbízott.
A hívások összekapcsolása révén
jöttek rá, hogy Gregorio Ríos
többet kommunikált a pinamari rendőrséggel,
mint bármely más őrssel.
A bűncselekmény dátumához közeledve
sűrűsödött a kommunikáció.
Egyre több lett.
A megelőző napokban hihetetlenül sok volt a hívás,
követve Michi és Cabezas mozgását,
akik éppen fotózni készültek. A ház körül tartózkodtak…
Aznap, amikor Yabrán közelébe férkőztünk,
Yabrán biztonsági embereinek telefonvonalai égtek,
akik egy lakásból figyeltek minket,
a kommunikáció a Pinamari Rendőrség,
Yabrán, Prellezo és a Los Hornos-i banda közt folyt.
Olyan volt, mint egy macska-egér játék.
Folyamatosan megfigyelték, követték őket.
Nem akkor történt, amikor a rendőrségről írtuk a cikket.
Akkor történt, amikor közel kerültünk Yabránhoz.
A bűncselekmény után minden hívás megszűnik.
A bűncselekmény pillanatától senki sem beszél.
Délután 3:45 perckor Alfredo Yabrán, a privát postát üzemeltető üzletember
megérkezik a Doloresi Szövetségi Bíróságra.
Hihetetlen felbolydulás támad.
Nem volt lehetőségünk Yabránt felhívni,
hogy rákérdezzünk az indítékra,
ezért védekezhetett,
magyarázkodhatott előttünk.
Ki kellett deríteni, hogy Prellezónak mi köze a dologhoz.
Alfredo Yabrán ígéretét betartva coming outolt.
Az első nyilatkozata informatív volt.
Hatalmas sokkot okozott.
A kevés alkalmak egyike volt, amikor a bíróságon tanúskodott.
- Alfredo Yabrán! - Yabrán!
Yabránnak nyilván meg kellett védenie magát.
Bizonyítania kellett, hogy semmi köze a bűncselekményhez.
Mit fog mondani Macchinek, Yabrán?
- A kamerákba beszéljen! - Yabrán bemegy.
Tökéletesen emlékszem a nyilatkozatára. Jó hosszú volt.
Nagyon tisztelettudónak és udvariasnak tűnt.
Őszintének és roppant barátságosnak
látszott.
Mindenkivel tisztelettudóan bánt.
A nyilatkozata nem hagyott sok foltot.
Minden feltett kérdésre válaszolt.
És hajlandó volt végigcsinálni a büntetőeljárást.
Az Excalibur bevetése a nyomozásba
döntő jelentőséggel bírt az ügyet illetően,
mert megerősített mindent, amit tagadtak.
És még sok mást is.
Mindenkinek bekértük a telefonos rekordjait,
a gyanú szerint különösen az Alfredo Yabránhoz köthetőeket.
Ezek közül már néhány adat befutott,
jó pár hívást találtunk köztük, mely az Igazságügyi Minisztériumba ment.
Rájöttek, hogy Menem kabinetjében szinte mindenki kapcsolatba
került Yabránnal.
Hívásokat bonyolítottak le ügyészekkel,
kormányhivatalnokokkal, miniszterekkel, kormánytagokkal...
Többé már nem olyan ügy volt,
amelyben egy politikai kapcsolatokkal nem rendelkező üzletembernek
gondja támadt az újságírással.
Mindenki megtudta,
hogy közel áll Menemhez, az elnökhöz.
Meglátogatta az országházat.
Még a nyomozás során is ellátogatott oda.
Június 20-án elfogatóparancsot adtunk ki,
pár nappal később Yabránt fogadta
a parlament legmagasabb rangú minisztere,
a kabinet vezetője.
Yabránt az elnöki palotában fogadták,
ahol az egyik „Ne felejtsd el Cabezast!” feliratú szórólappal pózolt.
Az utcákon tiltakozáshullám söpört végig igazságot követelve.
Amit csinálnak, az a nép arcul csapása.
- Szégyen. - Maga is tiltakozik?
- Persze. - Dudálj!
Ezek az emberek buborékban éltek.
Simán fogadnának bárkit, akit megvádoltak
az argentin demokrácia elleni legszörnyűbb bűncselekménnyel,
akár az országházban is,
ahol fennen hangoztatják olyasvalaki
ártatlanságát, aki ellen nyomozás folyik,
és a gyanú hegyei tornyosulnak felette.
A találkozónak nyilvánvalóan nem volt más célja,
mint jelezni a nyilvánosságnak, hogy az adott személy
a nemzeti kormány védelme alatt áll.
Gyilkos!
Rohadék!
- Gyilkos! - Gyilkos!
Tény, hogy szeptemberig,
amikor is Ríost letartóztatták,
senki nem vállalta fel hivatalosan,
hogy a bíróság egyetértett a mi teóriánkkal,
ami a bandát, valamint a Yabránhoz fűződő, közvetlen vagy közvetett
kapcsolatot illeti.
...Buenos Aires tartományból.
Gregorio Ríos állandó jelenléte,
Alfredo Yabrán védelmi vezetője,
a két kapcsolat összekötőjeként,
Yabrán sztorijával együtt,
lehet a vezérszál.
Yabrán elismerte, hogy találkozott Prellezóval.
Rákérdeztek, miért találkoztak.
„Mert ez az ember riasztórendszert akart eladni Pinamarnak,
azt mondtam, hogy beszéljen Ríosszal,
ő meg boldog új évet akart kívánni.”
Igen, Prellezo elismerte, hogy kapcsolatban áll Yabránnal.
Maga megölte Cabezast!
A nyár előtt Alfredo Yabránnal tartott megbeszélésen
azt mondta, nyugodt nyarat akar,
nyilvánvalóan arra utalt, amit a sajtó részéről zaklatásnak vélt,
melyet az előző nyáron elszenvedett.
Bizonyítékok gyűltek össze
Yabrán felbujtóként való esetleges közreműködéséről.
Mivel a bizonyítékok egyre gyarapodtak,
talán az ifjúkoromból adódó türelmetlenségem
mondatta velem: „Macchi, sok... mindent tudunk.”
„Ez elég egy elfogatóparancs elrendelésére. Nem gondolod?”
Azt felelte: „Van még időnk letartóztatni.”
Rengeteget szorongtunk.
Az ügynek sok megközelítése volt.
Úgy tűnt, sosem lesz előrelépés.
Gondolja, nem akarják, hogy kiderüljön az igazság?
Tegnap hallottam a tévében. Megy a hercehurca.
- Úgy tűnik, valaki fedezi. - Igen.
- Gondolja? - Igen.
- Sokszor elmondtam. - Nem akarják kideríteni az igazságot?
A felbujtó vagy az ötletgazda azon dolgozik, hogy ködösítsen.
Tehát nagy hatalmú ember.
Remélem, letartóztatják José Luis gyilkosait.
Ha azt mondom, „gyilkosok”, akkor abba mindenkit beleértek.
Azt is, aki kitalálta, azt is, aki végrehajtotta.
Azokat is, akik részt vettek benne. Mindenkit.
Mindenki ezt mondja. Az egész világ ezt hajtogatja.
Megyek végig az utcán, és mindenki azt mondja: „Yabrán.”
Folyton sürgettük az intézkedést,
ragaszkodtunk Yabrán letartóztatásához,
a nyomozáshoz,
de egészen addig nem történt meg,
amíg képbe nem került Silvia Belawsky.
Silvia Belawsky
akkoriban a fő gyanúsított, Gustavo Prellezo felesége volt.
1998. május 15-én döntést hoz.
Nem tudom, mi motiválta erre, de nehéz lehetett.
Meglepetésünkre
a nyomozás előrehaladtával
a védelem egy ponton arra kérte, terjessze ki a tanúvallomását.
Amikor tanúskodni készült,
tökéletesen emlékszem,
feszült várakozás övezte, vajon beszélni fog-e vagy sem,
és mit fog elmondani, milyen információval szolgál.
Mivel ő volt Prellezo felesége,
és miután Cabezas ügyében vizsgálódtak,
úgy véltük, ennél a láncszemnél több is van ebben a kapcsolatban.
Meg akartam
magyarázni pár dolgot.
Sok minden megfordult a fejemben.
És hát…
Ami történt, megtörtént, elmondtam, amit tudtam. Nincs más.
Azt mondta, a férjétől hallotta az információt.
Ez Yabrán kérése volt.
Gregorio Ríos bízta meg őket,
ők pedig elvégezték a munkát.
ESZEDBE NE JUSSON KINYITNI A SZÁD!
Egyértelművé vált Prellezo és Yabrán kapcsolata.
A hölgy nagyon tömören és világosan kijelentette,
hogy a Cabezas elleni merénylet parancsa
az üzletembertől jött.
Talán ez volt a legfontosabb nyilatkozat,
ami alapján elfogatóparancsot adtak ki az üzletember, Yabrán ellen.
A vallomása olyan meggyőző volt,
hogy a bíró végül elfogatóparancsot adott ki.
YABRÁN LETARTÓZTATÁSÁRA ELFOGATÓPARANCSOT ADTAK KI
Rajtaütéseket hajtottak végre, de nem találták Yabránt.
Amikor közölték: „Ez a férfi szökésben van,”
azt feleltem: „Nem létezik. Hogy szökne el? Tanúskodnia kell.”
Tudni akartuk, mi történt.
Miért tették ezt José Luisszal?
Miért tettek ilyet?
Ekkor Duhalde felhívott, és rákérdezett: „Mi történt?”
„Nem tudom.”
„Most hogy is van ez?”
„A rendőrségnek kell megtalálnia.”
„Maga a rendőrség vezetője.”
„Kerestetnie kell az FBI-jal vagy ilyesmi.”
Lehetetlen volt, hogy Yabrán, akit az egész ország keres,
a rajtaütések helyszínén tartózkodjon.
Mindenki úgy gondolta,
hogy eszközei, hatalma, kapcsolatai révén
el tud rejtőzni egy olyan helyen, ahol nincs kiadatási egyezmény.
Kisvárosokban
hamar lábra kapnak a hírek.
Minden szükséges forrást ellenőriztünk,
amíg meg nem hallottuk, hogy Yabrán a San Ignacio birtokon van,
ahol valószínűleg a menekülését tervezi.
Láttam olyan mozgást,
ami Yabrán jelenlétére utalt.
Egész éjjel ott dekkoltam,
másnap pedig vártam a rendőrséget.
Ettől kezdve tudósítottam az eseményekről.
Élőben a San Ignacio birtokról.
Alfredo Yabrán üzletembert keresik.
Sok egység szállt ki a helyszínre.
Láttam, hogy a rendőrség egyre idegesebb.
Eddig már pár helyet átkutattak,
amelyeket a birtokon láthatunk,
és ahol Macchi bíró szerint az üzletember rejtőzhet.
Yabrán bizonyíthatóan ott tartózkodott.
De nem látták sehol őt.
Mindent átkutattak. Yabrán lakosztálya zárva volt.
A zárt ajtónál bejelentik magukat,
és megkérdik, van-e bent valaki.
Nem kapnak választ.
Megpróbálják kinyitni az ajtót.
Miközben próbálkoznak…
belülről lövés hallatszik.
Azon nyomban
futótűzként kezdett terjedni a hír ország-szerte,
amit mi is megerősítettünk,
hogy Alfredo Yabrán fejbe lőtte magát egy puskával.
YABRÁN AGYONLŐTTE MAGÁT
YABRÁN ÖNGYILKOS LETT
ALFREDO YABRÁNT HOLTAN TALÁLTÁK ÁLTALÁNOS MEGDÖBBENÉS ÉS HITETLENKEDÉS
TÉNYLEG YABRÁN VOLT, AKI MEGHALT?
MEGKÉRDŐJELEZTÉK AZ ÖNGYILKOSSÁGOT
Először is kételyek merültek fel, mert a média nagy része
nem hitte el, hogy Yabrán volt. Egyáltalán nem hitték el.
Szerintem él.
- Elrejtőzött valahová? - Igen, az biztos.
Sok kilométerre innen, valahol a Karib-szigeteken bujkálhat.
Az ágy alatt van.
Egy szennyvízülepítőben.
Egy halom készpénz mögött.
Nehéz elhinni,
hogy valaki ennyi pénzzel öngyilkosságot követne el.
A nyilvánosság fele szerint ez hazugság volt. Yabrán még él.
Yabrán halála köré mítosz fonódott.
Azt mondják, valaki átvette a helyét,
hogy Yabrán valami paradicsomi tengerparton hédereljen, ki tudja, hol,
hőn szeretett családjától távol.
Ha bárkit megkérdezne, elhiszi-e, hogy Yabrán meghalt,
az illető azt felelné: „Dehogyis, valahol sütteti a hasát.”
Nem hittem, hogy így végződik.
Nem gondoltam, mégis ez lett a vége.
Azért döntött így, mert sarokba szorították.
Szorult a hurok.
Alig ötvenen
vették körül az üzletember maradványait tartalmazó koporsót.
Némi tiszteletet az elhunytnak!
Ez lenne az újságírás?
Még maguk akarnak tiszteletet Cabezasnak?
Mocskos sajtó!
Cabezas elnyerte a tiszteletünket!
- És tiszteljük. - Nos, én meg tisztelem Yabránt.
- Rászolgált a tiszteletünkre. - Senkit nem tisztel. Dolgozunk.
Takarjuk le a kameráikat!
- Kuss! - Óvatosan a kamerákkal, asszonyom!
Az újabb szakasz a legmegdöbbentőbb hírrel végződik.
Egy hatalmas ember eltűnésével,
aki úgy döntött, e Földön nem néz szembe az igazságszolgáltatással.
A hátrahagyott két levél egyikében
két politikust vádolt meg.
Tisztelt Bíró Úr! Az a hatalmas gyűlölethullám,
amit Domingo F. Cavallo igazgató úr keltett,
karöltve azon gátlástalan politikusokkal együtt,
akik támogatják, hogy Duhalde legyen az ország és az igazság ura,
A levelet az előző nap keltezték
és írták alá, efelől nincs kétség.
Két emberre hivatkozik politikai vonalon,
akikkel folyton gondjai akadtak.
Azzal zárja sorait, hogy teljesen ártatlan
a José Luis Cabezas elleni bűntettben.
Maga szerint Yabrán miért döntött így?
Mert volt méltósága. Nem viselt el több meghurcolást.
Gyerekei vannak. Családja, akárcsak a Cabezas család.
Nem hagyta, hogy megbilincseljék, főleg nem az átkozott kormányzó.
Az egészet ő eszelte ki.
De meg akarjuk tudni, ki ölte meg a kollégájukat,
José Luis Cabezas urat,
és mi volt az indíték,
ami miatt Yabrán úr eldobta az életét.
Mindezt most vizsgálják.
Ez olyasvalami,
amitől ez az egész sztori
az ország történelmének egyik legsötétebb fejezete lesz.
Igazság szerint először nagyon szkeptikus voltam.
Mindenki azt állítja: „Egy olyan fickó, mint Yabrán, nem öli meg magát.”
Miután körbejártam a témát,
tanúkkal beszéltem,
láttam és megvizsgáltam a környezetében bekövetkezett változásokat,
végül meggyőződtem arról, hogy öngyilkos lett.
A kérdés az volt, hogy miért.
Yabrán öngyilkosságot követ el, mert a küszöbön állt a letartóztatása.
Ez nem feltétlenül jelenti azt, hogy azért tette, mert bűnös volt.
Menem kormánya a végsőkig
kiállt Alfredo Yabrán ártatlansága mellett.
Egyértelmű, hogy valaki kihátrált mögüle.
Valaki azt mondta: „Eljött az ideje.”
Nem tudtuk megértetni az emberekkel,
hogy a gazdagok is lelőhetik magukat.
A hatalommal rendelkezőket is sarokba szorítják időnként.
Bilincsben elképzelni önmagát
mindenki előtt,
az Eduardo Duhalde vezette
Buenos Aires tartomány egyik börtönében,
megalázó és veszélyes volt.
Az öngyilkossági elmélet felé hajlok
egy Yabránéhoz hasonló pszichológiai profil alapján.
Úgy tűnik, Dolores visszament az időben.
A város tele van rendőrautókkal és büntetés-végrehajtási tisztekkel,
akárcsak három éve, az ügy kirobbanásakor.
Vajon mi járhatott Norma és José fejében,
ugyanabban a kis szobában üldögélve
a fiuk gyilkosaival,
miközben ítéletre várakoztak?
Mindenki tudta,
hogy a közvélemény arra vár,
hogy az ügyet megoldják, méghozzá a legkörültekintőbb módon.
Szót kérnék, mivel épp most említett meg engem.
Nos, igen...
- Mondom, hogy... - Igen.
Megdöbbentő volt
szemtől szembe látni őket.
Emlékszem, egyikük provokatívan bámult rám.
General Madariaga azonos nevű részén,
Buenos Aires tartományban,
1997. január 25-én,
reggel 8:20-kor...
Ott állt egy üres szék,
sajnos már nem volt jelen a szürke eminenciás,
aki arra utasította a biztonsági vezetőjét,
hogy a nyáron szabaduljon meg valamennyi újságírótól.
Alfredo Yabrán.
Megállapították, hogy a gödörben
egy jármű hevert az úttól elfordítva.
Egy teljesen kiégett jármű.
Magyarázatokat és felelősöket
kerestünk a José Luis Cabezas elleni brutális bűncselekmény ügyében.
Üzemanyag szaga terjengett a levegőben.
Amit műveltek vele, azt a kegyetlenséget, ahogy megégették...
Magyarázatot akartunk.
FELLEBBVITELI BÍRÓSÁG
Hallgassák meg a Michi nevű tanú vallomását!
Január 25-én kora reggel
Andreani bulijáról tudósítottunk.
Logikus lett volna, hogy José Luisszal együtt hagyjuk el a bulit.
Folyton az jár a fejemben, ha akkor együtt maradunk,
mindketten ugyanúgy végezzük.
Semmi kétségem efelől.
Azt állítják, hogy bár egy buliban szórakoztak,
mégsem ott rabolták el Cabezast,
ahogy azt mindannyian feltételeztük.
Követték.
José Luis után indultak,
és amikor José Luis hazaért, útját állták,
nyilván fegyverekkel. Hátulról megragadták.
Leütötték, és betuszkolták az autóba,
a fehér Ford Fiestába.
Legfeljebb hét-nyolc méterre volt a feleségétől.
Talán ha kiabált volna,
vagy figyelmeztette volna,
valahogy mégis jelezte volna, hogy veszélyben van,
a felesége észrevette volna.
A General Madariagába vezető úton hurcolták el, egyenest a gödörhöz vitték.
Tudtuk, hogy José Luis teste sok sérülést szenvedett,
vagyis útközben nyilván megkínozták.
Ütötték, verték.
Prellezo kiszáll a kocsiból, ő felelt az egész rajtaütésért.
Kiráncigálják José Luist.
Prellezo a falnak támasztja a gödör túloldalán,
majd kétszer fejbe lövi.
Miután lelőtte,
úgy dönt, hogy felgyújtja a kocsit
abban a gödörben, ahol a járművet megtalálták.
Gustavo Prellezo koordinálta José Luis elrablását.
Gregorio Ríos, Yabrán biztonsági vezetője és Alfredo Yabrán
parancsára tette.
Amikor elhagyják a gödröt,
a Los Hornos-i banda említést tesz Prellezo telefonbeszélgetéséről.
Prellezo felhívja Lunát, és azt mondja:
„Boldog születésnapot!”
Érdekes módon nem volt Lunának születésnapja.
Felteszem, ez azt jelentette: „Küldetés teljesítve.”
Szép napot!
2000. február 2-án végre megszületett az ítélet.
Az összes gyilkost elítélték.
Gustavo Daniel Prellezót tényleges életfogytiglani börtönbüntetésre ítélik.
Gregorio Ríos,
a bűntettek felbujtójaként...
Életfogytiglant kapott.
A rendőrtiszteknek tényleges életfogytiglani szabadságvesztés járt,
míg a civilek sima életfogytiglant kaptak.
A büntető törvénykönyv szerint kiszabható maximális büntetést
kapták a volt rendőrök: Gustavo Prellezo,
Sergio Camaratta és Aníbal Luna.
A három bírót nem érdekelte, ki húzta meg a ravaszt.
Azzal törődtek, hogy mind ott voltak,
vagyis mind részt vettek a bűncselekményben.
Ekkor sírva fakadtam. Nagyon fájt.
Nemcsak dühös voltam, hanem megszakadt a szívem.
De rettentően dühös vagyok, és gyűlölöm őket.
Gyilkosok!
Azt kaptátok, amit megérdemeltek!
Argentína!
1999 decemberében lezajlanak a választások,
de sem Duhalde, sem Menem nem nyer.
De la Rúa győz.
Don Fernando de la Rúa.
Úgy vélem, hogy az igazság Cabezas megölésével kapcsolatban
megváltoztatta a közelgő politikai esemény kimenetelét.
Noha bűncselekményről volt szó,
jelentősége folytán
kulcsfontosságú politikai ügy vált belőle.
Ezzel véget ért a kormányzó politikai karrierje.
Nemcsak a választásokat veszítette el, hanem saját magát is.
Nem tudta folytatni politikai törekvéseit.
A közvélemény kezdte felismerni a korrupciót
és a politikai tekintélyek piszkos dolgait,
az emberek rájöttek, mennyire védtelenek ezekkel szemben.
Igazságot!
- Cabezas! - Jelen!
A José Luis elleni bűntett miatt kirobbant tiltakozások
valami egészen mássá nőtték ki magukat.
Az argentin társadalomban tapasztalható
igazságtalanságok megtestesítője lett.
Cabezas meggyilkolása előtt
más szörnyű cselekedetek is történtek,
mint például María Soledad Morales meggyilkolása,
az izraeli nagykövetség és az argentin zsidóság elleni támadás,
egy katona, Carrasco meggyilkolása,
a Río Tercero-i robbantás,
ifjabb Carlos Menem halála
baljós körülmények közepette...
Ezek már az utolsó cseppek voltak abban a bizonyos pohárban.
A nép erre már azt mondta: „Elég!”
Cabezas után számos példa volt rá,
hogy a tömeg az utcára vonult, azt követelve,
hogy változtassanak az események kimenetelén. Számtalanszor megtörtént.
2001. DECEMBER
NE FELEJTSD EL CABEZAST!
A José Luis Cabezas elleni bűncselekmény magán hordta Argentína összes betegségét.
Az események fényében a büntetések szigorúak voltak,
de a büntetések végrehajtása már nem,
mert a gyilkosok végül korán kiszabadultak.
Pár évvel később a Buenos Aires-i Tartományi Bíróság
szégyenteljes ítéletet hozott,
mérsékelte a büntetést,
és rövidesen, úgy hét vagy nyolc év múlva
elkezdték őket kiengedni,
ma pedig már mindannyian szabadok.
Veszélyt jelentenek a társadalomra.
NE FELEJTSD EL CABEZAST!
Soha többé.
Ne szenvedjen több szülő úgy a gyerekeiért, ahogyan mi!
Néha az az érzésem, hogy kinyitja az ajtót, és azt mondja:
„Anya, nem én égtem bent. Itt vagyok.”
Szeretném, ha José Luist mások is
ismerték volna.
És nem azért, ami történt.
Nem azért.
El sem tudta volna képzelni, mit okoz a halála.
Hétköznapi srác volt. Megtette, amit kértünk tőle,
ő pedig mindent beleadott.
A lehető legjobban tette a dolgát.
Így emlékszem rá.
José Luis Cabezas emléke olyan, mint
a háttérzene, ami elkísér egy életen át.
Minden egyes nap, ha csak egy percre is, megemlékezem José Luis Cabezasról.
Nem volt hős vagy szent.
Leckét adott.
Érzékeltette, mi a helyes, és mi nem az,
megtanította,
mit jelent a tényfeltáró újságírás, és mire való.
Nekünk, újságíróknak,
akik ki-be járkálunk az emberek életében,
amikor valami történik,
vagy valamilyen évforduló van.
Ez egy dolog.
Amikor egy szenvedő család közelében vagy,
rájössz, hogy ami számunkra hír,
az számukra mindennapos tragédia.
És ott az a hiányzó tányér az asztalról...
a ruhák, amiket a szülők éveken át őrizgettek,
hogy emlékezzenek rá.
A szörnyű hiány mindennapjaik része.
Ez nem csak hír.
Ezek emberek. Ezek történetek.
És bármelyikünk lehetne.
Azoknak, akik szerették José Luist,
nyilvánvalóan nekünk nagyon fáj a távolléte.
A gyilkosainak pedig
a jelenléte fog mindig is fájni.
EMLÉKMŰ JOSÉ LUIS CABEZASNAK A GENERAL MADARIAGA-I GÖDÖRBEN
A Los Hornos-i banda, Sergio González, José Luis Auge,
Horacio Braga és Héctor Retana
életfogytiglani börtönt kapott.
2004 és 2007 között szabadultak
a „2x1” néven elhíresült büntetéscsökkentési törvény okán.
Retana 2001-ben halt meg a börtönben.
Gregorio Ríos, Alberto Gómez rendőrfőnök,
Gustavo Prellezo, Aníbal Luna és Sergio Camaratta tisztek
tényleges életfogytiglant kaptak.
Különböző bűnügyi kedvezményekben részesültek, végül pedig kiengedték őket.
Sergio Camaratta a doloresi börtönben halt meg 2015-ben.
Silvia Belawsky volt rendőrt felmentették,
de négy év börtönre ítélték
a bűncselekményben használt járművel kapcsolatos csalásért.
Büntetését letöltötte, 2000 februárjában szabadult.
Börtönévei alatt Prellezo jogi diplomát szerzett.
2017-ben feltételesen szabadlábra helyezték.
A Cabezas család keresetlevelei
megakadályozták, hogy szakmai munkát végezhessen,
amíg a büntetését le nem tölti.
Huszonöt évvel a José Luis Cabezas elleni bűntett után
a gyilkosságban részt vevők egyike sincs már börtönben.
A családja továbbra is küzd az emlékéért és a mentelmi jog ellen.
JOSÉ LUIS CABEZAS EMLÉKÉRE 1961-1997
A feliratot fordította: Várkonyi Erika Lívia