Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Tog sam se jutra,
kao i uvijek ljeti,
pripremao za ribolov.
Svaki sam dan išao istim putem.
I iznenada
vidjeli smo četvero ili petero ljudi i dim iz automobila.
Mislio sam da nije ništa čudno. Zapalio se auto. Nastavio sam.
Stao sam kratko, bez pitanja, i otišao.
DANA 25. SIJEČNJA 1997.
Oko šest predvečer
vraćao sam se istim putem.
Ali tada ondje nije bilo samo troje ljudi.
Bilo je helikoptera.
Mnogo policijskih vozila.
Pitao sam što se dogodilo.
Došli su i rekli
da je netko umro.
Rekli su mi da su ubili
Cabezasa.
Ubijen je novinar.
Odmah sam shvatio razmjere
toga događaja.
Događaj koji je obavijen velom tajne.
Zapalila se Ford Fiesta,
a unutra je bilo truplo.
Bio je u jarku.
Novinarska udruga osudila je
ubojstvo novinara argentinskoga časopisa Noticias.
Fotograf José Luis Cabezas ubijen je ovaj vikend,
a njegovi argentinski kolege sumnjaju da ubojstvo ima političke konotacije.
Nacionalna vlada poziva da se razjasni
što se dogodilo Joséu Luisu Cabezasu.
Takav je gnusan događaj nevjerojatan.
Pravda!
-Cabezas! -Ovdje!
Cabezas! Ovdje!
Svjedočit ćete, Ríose. Što ćete reći sucu?
To se više neće ponoviti.
Ovo je prekretnica.
Jedan od najmračnijih događaja u povijesti.
Što mislite o vezi s ubojstvom?
Što poručujete Cabezasima?
Yabrán je poslovni čovjek kao i svaki drugi.
G. Yabrán je vođa mafije.
Oni su kriminalci.
Kao da smo u gangsterskom filmu.
Automobil je posve izgorio.
Zasigurno je namjerno odvezen onamo pa zapaljen.
Mislima se neprestance vraćam na to ljeto '97.
Ti ožiljci ostaju u vama cijeli život.
Iskreno, nitko nije spreman za takvo što.
Bio sam suradnik Joséa Luisa Cabezasa u časopisu Noticias.
Bili smo ekipa koja je izvještavala o ljetu u Pinamaru.
Ondje smo postali više od kolega. Sprijateljili smo se.
Pinamar nije samo mjesto sa stablima, pijeskom i morem.
Pinamar nastoji biti modna meka argentinske obale.
Pinamar je devedesetih bio sinteza onoga
što se događalo s nacionalnom politikom.
Predsjednik Carlos Menem poticao je očitu trivijalizaciju.
Sustav svemirskih letova koji idu u stratosferu.
Odande za pola sata možemo biti
u Japanu, Koreji ili bilo gdje na svijetu.
Politika je uključivala Ferrarije,
izvođenje arapskih plesova s odaliskom.
Pokazivanje moći
i fasciniranost konzumerizmom i blještavilom.
Društvena elita pomiješana s politikom.
Pinamar je bio jedinstven jer su se ondje svako ljeto
vodili politički dogovori i pregovori.
Onamo su odlazile ključne osobe menemizma.
Ako je između razgovora i pregovora bilo vremena za odlazak na plažu,
političari bi izabrali ekskluzivno odmaralište na plaži CR.
Pinamar je bio jedno od najljepših odmarališta na obali.
Mi novinari voljeli smo ići.
Pinamar je bio posveta životu.
Uživali smo u plažama i u tome mjestu.
Imali smo skupinu sjajnih prijatelja u Pinamaru.
Dana 24. siječnja 1997…
imali smo zabavu za Oscara Andreanija.
Bila je to vrlo važna zabava,
vrlo karakteristična za Pinamar
jer su strašno voljeli vatromet.
Imali smo toliko prijatelja da smo napravili još veću zabavu.
Recimo, opsežniju.
Shvatio sam da je zabava otišla mnogo dalje nego što sam mislio.
Praktički je postala jedna od velikih zabava Pinamara.
Izvještavali smo o tome.
José Luis je fotografirao i vidio sam tko je ondje.
Stalno smo bili zajedno.
Oko četiri ujutro
rekao sam Joséu Luisu: „Čuj, želim ići.”
Pitao sam ga što on želi.
Rekao je da želi ostati. Jako se zabavljao.
Dao sam mu ključeve
i to je bio naš posljednji razgovor.
Sjećam se da je tada bilo oko pet ujutro
i prošao sam pokraj njega.
Ja sam se penjao, a on je silazio stubama.
Nismo ništa govorili jer smo se mimoišli.
Rekao je: „Spektakularno!”
DANA 25. SIJEČNJA 1997.
Dana 25. siječnja 1997.
planirali smo obilaske oko dva sata.
Poslao sam mu poruku jer nije došao u dva.
José Luis bio je točan. Nazovem doma.
Punica Joséa Luisa rekla mi je ne samo da nije ondje,
nego da se nije vratio otkad sam noć prije došao po njega.
Pitao sam: „Kako to?”
Da, počeo sam se brinuti i pitao sam se što se dogodilo.
Prvo sam nazvao kolege.
Zatim sam doznao da je José Luis napustio Andreanijevu kuću u 5.10 sati.
Nazvao sam hotel u kojem je bio naš ured.
Nitko ništa nije znao.
Stoga sam rekao prijateljima
da odemo u bolnicu da vidimo je li došlo do nesreće.
Bolnicu u Pinamaru.
Vozimo se gradom
i prije bolnice svratimo do policijske postaje.
Vidim načelnika policije Pinamara, A. Gómeza.
Izašao sam iz auta
i rekao: „Gómeze, znate li što?
Tražimo Joséa Luisa Cabezasa, fotografa Noticiasa.”
Rekao je: „Ništa nisam čuo. Koji ste auto vozili?”
A ja kažem: „Bijelu Ford Fiestu.”
Rekao je: „Mislim da imam loše vijesti.”
Pitam: „Što se dogodilo?”
Mislio sam da je nesreća.
Mislio sam da je netko ukrao auto.
Ode on u svoj ured.
Ja za njime.
I preko radija
razgovarao je s ljudima u jarku gdje je pronađen auto.
Čuo sam kako policiji na poprištu govori:
„Čini se da smo identificirali truplo.
Možda je to José Luis Cabezas iz časopisa Noticias.”
A ja: „Ali trebali biste znati je li to José Luis.”
A oni će: „Ne možemo ga identificirati
jer je truplo posve spaljeno.”
Pokušat ćemo snimiti ovu lokaciju.
Da. Ovdje možete vidjeti
mjesto gdje je nađen auto.
Sad se ne vidi.
Ovdje imamo spaljeni auto.
Posve je izgorio,
a unutra je bilo truplo muškarca.
Forenzičari su na putu da obrade mjesto zločina.
Zovem se Mariano Cazeaux.
Ja sam u doba Cabezasova slučaja
bio sudski službenik Kaznenog i popravnog okružnog suda 2
koji je vodio José L. Macchi.
Ministarstvo pravosuđa Doloresa pokriva vrlo područje,
uključujući i općine na obali.
Dana 25. siječnja stiže policijsko izvješće
u kojem izvještavaju o pronalasku spaljena vozila
s truplom.
Prvo policijsko izvješće
bilo je tako neodređeno i kratko
da je bilo jasno da to smatraju nesrećom.
DO LAGUNE SALADA GRANDE
Odvezli su me do jarka kod General Madariage.
Dolazi policajac.
Rekli su mu: „Ovo je Cabezasov kolega.”
Vode me do jarka.
Stignem onamo.
Ugledam taj užasan prizor,
sliku koja mi
stalno pada na pamet i koju neću zaboraviti.
Nisam mogao vjerovati da gledam Joséa Luisa.
Bilo je to…
bilo je užasno.
Onda sam pitao jesu li našli fotoaparat.
Rekli su da nije bilo fotoaparata.
Pitao sam jesu li pronašli filmove.
Pokazuju spaljene role.
Počnu mi pokazivati niz predmeta.
Pokazuju mi teksašku čizmu.
Pokazuju mi sat.
Lisičine.
Tad sam doznao da su mu stavili lisičine.
Pokazali su mi hrpu ključeva i ugledao sam jedan
koji me podsjetio na ključ našeg ureda u Pinamaru.
Budući da imam drugi ključ,
odem ga potražiti u ruksaku.
Usporedimo ih i isti su.
Otišli smo u Pinamar, u ured.
Kad smo stavili ključ u bravu i otvorili ured,
tad sam shvatio.
Tad sam znao
da je ubijena osoba, spaljena osoba,
bio José Luis.
NOVINAR JE UBIJEN I SPALJEN NA OBALI
Isprva me to strašno zbunjivalo.
Nisam shvaćao što se događa.
Zločin usred demokracije
bio je nepredvidiv, nezamisliv i krajnje šokantan.
Pitamo se tko je sposoban za takvo barbarstvo.
I mislim da nisu mnogi sposobni za ovakvo barbarstvo.
Tek sam počela raditi kao terenska izvjestiteljica.
Tada je vladala velika zbrka.
No sjećam se da sam nazvala radio da kažem da želim ići.
Javno mnijenje o Menemu već je bilo negativno, prilično.
Bilo je mnogo izvješća o korupciji.
Ta su izvješća dolazila iz medija.
Dok ne prestanemo…
Na prvoj konferenciji Carlosa Menema vidjelo se da mu je nelagodno.
„Ovo je problem pokrajine Buenos Aires. Ovo nije politički zločin.”
Molim vas, ne pokušavajte to ispolitizirati.
Ovo je prekretnica.
Nije bilo ovakvog incidenta
od povratka demokracije.
Ovo se ne bi trebalo ponoviti.
G. Alfonsín, veliki argentinski predsjednik,
rekao je: „Mrtvaca su prebacili na Duhaldea.”
Kad se dogodilo ubojstvo Joséa Luisa, Duhalde se uplašio.
Mislim da se bojao.
Truplo Joséa L. Cabezasa
prevezeno je iz Pinamara u La Platu u nedjelju.
Obdukcija je obavljena u mrtvačnici,
gdje je potvrđeno da je ubijen hicem u glavu.
Utvrđeno je da je riječ o nasilnom ubojstvu
koje je rezultat hica iz vatrenog oružja.
Imali su mjesto ulaska i izlaska projektila.
Imao je lisičine?
Jest.
Lisičine koje pripadaju vašoj postaji?
Ne mogu potvrditi. Namjeravamo uzeti izjave nekoliko osoba.
Ostali će doći na red dok se istraga odvija.
Jesu li nekog uhitili?
Nitko nije uhićen.
Cabezas je bio vrlo duhovit.
No iza tog humora skrivao je aroganciju.
Bio je vrlo arogantan.
Evo ga.
-Stani. -Ne smiješ igrati. Varalica si.
Bio je veseo, simpatičan, šašav. Jako šašav.
Par koji dobije blago ne plaća meso.
Isprva mi se baš i nije sviđao.
No to se promijenilo. Sprijateljili smo se.
Kad su okupljali ekipu za Noticias,
nazvali su me i rekli:
„Nađi pet fotografa za Noticias.”
Među tih pet bio je Cabezas
jer sam vidio da mu je stalo do kadriranja.
Časopis Noticias bio je informativni časopis
i većina je naslovnica imala politički koncept.
Bilo je novinarskih istraga i fotografije su bile izuzetno važne.
U časopisu smo okupili
najvažniju ekipu fotoizvjestitelja u Latinskoj Americi.
Cabezas nije samo fotkao tipa kako sjedi.
Fotkao bi ga kako sjedi, ali odozgo.
Znate? Iz neobična kuta.
Tražio je svoj stil i mislim
da ga je nalazio.
Tijekom brojnih intervjua stajao bi na stolu, zadirkivao bih ga.
Ali bio je opsesivan. Uvijek je želio malo više.
Nadahnuće je crpio iz okoline u kojoj je radio.
Nijedan fotograf nije toliko snimao.
Bio je vrlo uvjerljiv.
Bio je tip koji vas je mogao uvjeriti u bilo što.
Bio je strašno tvrdoglav.
Kad je nešto odlučio, bilo ga je teško razuvjeriti.
Imao je posebno viđenje i na neki su način
zabave u devedesetima utjecale na taj stav.
U jedanaest mi je rekao:
„Kasno ću se vratiti. Nemoj me čekati.
Idem na zabavu.” Znala sam za tu zabavu.
Poznavajući njega i njegov karakter
i uživanje u zabavi…
Otišao je na zabavu.
A nakon toga?
Nakon toga?
Nakon toga je završilo.
PROTIV NEKAŽNJIVOSTI
Nakon što su donijeli lijes, fotografi su otišli do Obeliska.
Napravili su krug i spustili sve fotoaparate na tlo.
Odjednom su shvatili
da to ne smiju raditi jer je to bilo poput odustajanja.
Podigli su fotoaparate u zrak
i tako je nastala parola „fotoaparate u vis”.
José Luis je otet, ubijen i spaljen.
To me na neki način vratilo
u najmračnije doba u našoj zemlji.
Bio je to zločin iz neke druge ere,
koji je sezao sve do razdoblja vojne diktature.
To je bila poruka nama ostalima.
Uslijedio je nacionalni šok.
Zamislite šok tog časopisa koji se htio obračunati s terorom.
Neizvjesnost, napadi panike,
svakojaki zahtjevi.
„Tko će nas štititi?”
Otad je počela lavina prijetnji.
Telefonski pozivi.
„Mrtav si.”
Ostavljali su mi metke na pragu.
Hodao sam kao za vrijeme diktature,
suprotno od pravca prometa da me ne otmu.
Život u strahu.
Barbarski je.
Ne vjerujem.
Ne mogu vjerovati da bi se u ovoj zemlji
dogodilo nešto tako gnusno.
Ne tražimo osvetu.
Želimo pravdu
jer to nije zahtjev naše skupine.
Nije samo za novinare. Nemojte krivo shvatiti.
Bilo je jasno da se moramo boriti da zločin ne prođe nekažnjeno.
Ako se to može dogoditi fotoizvjestitelju
najčitanijeg časopisa u to doba,
što je s ostatkom društva?
NE ZABORAVITE CABEZASA
Zaboravit će se.
Dogodit će se nešto što će odvratiti pozornost javnosti
i nitko se neće sjećati Cabezasa.
To je naš zahtjev.
Prvo što tražimo jest da ne zaboravimo Cabezasa.
U „Ne zaboravite Cabezasa” imamo implicitnoga govornika,
nekoga tko je već preuzeo dužnost održavanja toga sjećanja
i kaže: „Ne zaboravite Cabezasa.”
Inače će biti prekasno.
Bit će još zločina.
DUHALDE NUDI NAGRADU
Uprava pokrajine Buenos Airesa
ponudila je nagradu
bilo kojem građaninu
koji može dati konkretne i precizne informacije.
Mislim da u Argentini rijetko pribjegavaju nagradama,
ali to je nešto
što se često nudi diljem svijeta, posebice u Sjedinjenim Državama.
I uspijeva.
Nagrada
će možda potaknuti više ljudi da prijave što znaju.
Ne brinete li se da će ljudi davati lažne informacije?
Da će se pojaviti loši tragovi?
Nažalost, da. Primam ih svaki dan.
Svi nas ti iskazi vode u slijepe ulice.
Neki su čak ometali istragu.
Pojavljuje se svjedok
kojega načelnik policije uključuje u istragu.
Došao je reći da zna
tko je počinio zločin
i da su iz Mar del Plate.
Navodi njihova imena, opise…
Mar del Plata u usporedbi s Pinamarom znatno je drukčiji,
geografski i društveno.
Mar del Plata mnogo je veći grad
s drukčijim životnim stilom.
Činjenica je da je skupina iz Mar del Plate
bila povezana sa svijetom organiziranog kriminala.
Margarita Di Tulio, Revolverašica Pepita, bila je jedna od njih.
Znalo se da je vodila bordele
i prostituciju u lučkom području.
Moj nadimak dolazi iz novinarstva stare škole
kad sam bila mlada
jer sam bila…
Voljela sam, a i sad volim, nositi oružje.
Uvijek nosim .38.
Dojava koja vodi do Pepite i četvorice
došla je od svjedoka po imenu Carlos
koji tvrdi da je čuo kako Margarita Di Tulio govori,
dan prije zločina:
„Jedan novinar iz Noticiasa previše nas zajebava.
Morat ćemo ga eliminirati.”
Rekao je to
jer je čuo
kad se navodno infiltrirao među njih.
Iznio je informacije
koje su dovele do uhićenja takozvanih Pepitosa.
Naposljetku izdaju naloge za pretres.
Tijekom tih pretraga nađen je pištolj
koji se poklapao s olovnim komadićem iz lubanje.
Jedan je imao takav pištolj
i time su našli poveznicu sa zločinom.
Bilo je nejasnoća, ali nakon što se pojavio pištolj,
rekli smo: „Eto nam poveznice.”
Ovo je jedna od tih uhićenica,
Margarita Graciana Di Tulio, 48 godina.
Odvode je u policijsko vozilo.
Lažu mi. Meni i obitelji Cabezas.
Što možete reći o oružju?
Logično, rekli su da su nedužni i da treba znati istinu.
Što možete reći?
Sve je ovo laž, farsa.
Zašto su vas uvalili u ovo?
Zovem se Alejandro Vecchi.
Ja sam odvjetnik.
Imao sam sreće da me nazvao Mauro Viale,
koji je imao emisiju na televiziji.
Kad god sam imao policijski predmet, zvao je mene.
Prvo što je rekao: „Nema političara ni policije.”
-Čudno, ne? -Da…
-Čudno je. -Zašto?
Više kao odvjetnik nego svjedok.
Kad sam išao u tu emisiju,
fokus je bio na ubojstvu Joséa Luisa Cabezasa.
Ništa drugo nije bilo važnije.
Vidio sam na televiziji
da su neki ljudi uhićeni u slučaju Cabezas.
Nešto mi je palo na pamet i rekao sam:
„Čudno mi je što uhićenici imaju odvjetnike,
a obitelj ga nema.”
Moj je jedini prijedlog obitelji bio
da nađu nekoga komu vjeruju
i neka radi na predmetu Doloresa
jer je istina unutra.
Sve što piše u tom spisu okončat će slučaj.
Po završetku emisije okružila me obitelj Cabezas i rekla:
„Dakle, voljeli bismo…”
Imao sam mlade kćeri. Htio sam otići odande.
Nisam se htio upletati u to
jer mi je taj predmet…
Bio je poput NLO-a s neba.
Bilo je to nešto jako važno.
Prvo sam rekao da neću prihvatiti.
Kod kuće sam odbio. Nakon toga su me nazvali.
Otišao sam posjetiti obitelj Cabezas.
Ondje sam upoznao Joséa, Normu, Gladys…
Upoznao sam obitelj
koja je mogla biti moja.
Jako sam ga voljela, doista.
Nemate pojma koliko sam ga voljela.
Ponosila sam se sinovima. José Luis bio je zjenica oka moga.
Netko poput Joséa Luisa?
Zaslužio je da ga grle i ljube jer ljubaznijeg čovjeka nisam upoznao.
Kad sam došao na sud u Dolores,
našao sam dezorijentirana suca.
Vidio sam da je predmet već kontaminiran.
Glavni je svjedok bio Carlos Alberto Redruello,
prevarant s optužnicama u nekoliko pokrajina.
Završio je u zatvoru Bahía Blanca.
Kad se zbroje sve optužbe,
izašao je šest ili sedam mjeseci prije zločina.
Na zapovijed načelnika policije pokrajine Buenos Airesa
taj je čovjek dobio auto, mobitel
i od bivšeg osuđenika postao je policijski doušnik.
Drugim riječima, policijski špijun
koji je trebao istraživati takozvane „putove droge”
u Mar del Plati.
Čak je natuknuo i motiv te skupine,
govoreći da su ti ljudi bili jako uzrujani
jer je Cabezas istraživao
trgovinu drogom u luci.
No sumnjalo se
i da ih je Cabezas namjeravao ucjenjivati
informacijama koje ima.
Argument je bio da je José Luis Cabezas bio iznuđivač
koji je živio od fotografiranja i iznuđivanja novca.
Svaki priručnik o istragama ili kriminalistici
naglašava važnost istraživanja žrtve.
Nije da ga ne smiju istražiti. Smiju.
Ali ne smiju ga otvoreno optužiti
u slučaju otvorenom 15 minuta prije.
Prvo, to je bio Mar del Plata.
Bili smo u drugom svemiru u Pinamaru.
Nismo imali nikakve veze s tim svijetom.
Nismo ga ni istražili.
Ne znam što se događa u ovoj zemlji.
Ali mom sinu…
Što rade? Što još žele?
Što još žele nakon onoga što su nam učinili?
Kad sam prvi put otišao u kuću Cabezasa,
pitali su me mogu li s njima na sastanak
s guvernerom E. Duhaldeom.
Prije odlaska pitao me možemo li nasamo razgovarati.
Rekao je da nam stoji na raspolaganju i da je njemu taj slučaj vrlo važan.
Želio je znati tko je ubio
ili naredio ubojstvo Joséa Luisa Cabezasa.
Imam obvezu prema Cabezasovim roditeljima
u smislu da ću jednog dana doći u ovaj kvart
da im kažem, prije svih, tko im je ubio sina.
Sjećam se da sam imao čudan osjećaj,
mješavinu straha,
nepovjerenja
i poštovanja.
Postojala je nekakva mafijaška aura
s policijom, vladom…
Možda je to bila policija, a on također predstavlja policiju…
POKRAJINA BUENOS AIRES
Dolores je grad u kojem sam rođen. Znam ga i stanovnici znaju mene.
Nema mnogo ljudi i svi se poznaju.
Mirno mjesto.
Gradić se preobrazio.
Mali grad
koji je iznenada u žiži
zbog najvažnijega slučaja u Argentini i regiji
i uz takav utjecaj i invaziju novinara koji su ih preplavili.
Grad je bio pun medijskih kombija,
kabela po ulicama,
ljudi koji trče,
kafića punih novinara.
Dugo je to potresalo grad.
Sudac Macchi i sudski službenik
nisu imali iskustva s medijima.
Što je sigurno?
Slučaj je bio vruć krumpir.
Kad sam čuo da govore o sucu iz gradića,
a volio je da ga zovu sucem iz gradića,
shvatio sam da ga ne poznaju
jer je bio nevjerojatno sposoban.
Tim su ga nadimkom ponižavali.
PRAVOSUDNA VLAST
Nama novinarima itekako je bilo moguće manipulirati.
S bilo koje strane.
Nismo znali što je istina.
Menem šalje ministra unutarnjih poslova Córacha
i glavnoga tajnika A. Cohana
u Dolores da razgovaraju sa sucem.
Bio je to protokolarni posjet
kojim su se stavili na raspolaganje
i ponudili sve potrebne resurse da pomognu riješiti slučaj.
Kad su izašli iz Macchijeva ureda,
dočekali su ih novinari
te iznose informacije
da su testovi dali pozitivan rezultat,
što na neki način implicira
da je slučaj riješen.
Sudac je na odlučan način potvrdio
da je zaplijenjeno oružje,
jedno od oružja, prema riječima stručnjaka,
nesumnjivo korišteno u ubojstvu g. Cabezasa.
To je bilo neobično jer službeno izvješće još nije bilo spremno.
Dvojica najviših vladinih dužnosnika, nekoliko dana nakon zločina,
zaobišli su suca ispred vrata sudnice
i rekli da je slučaj riješen,
a to je bilo ružno.
Za ovu su istragu
odgovorni
pravosudni sustav i policija pokrajine Buenos Aires.
Uvjeren sam da je odgovornost pokrajine da istraži ovaj ozbiljan incident
koji se dogodio u njoj.
Nikad ne izbjegavam odgovornost.
Duhalde je tada bio vrlo važna osoba
jer je bio guverner Buenos Airesa i htio se kandidirati za predsjednika.
To dovodi do sukoba s bivšim političkim suradnikom,
Carlosom Menemom.
E. Duhalde bio je potpredsjednik tijekom Menemova prvog mandata.
Pa je bio guverner pokrajine i bio je spreman naslijediti C. Menema.
Međusobno su se optuživali, gotovo udžbenički politički refleks.
Prvo: „Nemam ništa s tim.” Predsjednik kaže. Guverner kaže.
Jer su to bila dva sektora s najvećim udjelom moći.
Vlada i pokrajina Buenos Airesa, to je 40 % zemlje.
Svi su na vijestima vidjeli
kako si međusobno podmeću političke kajle.
Ubojstvo Joséa L. Cabezasa
guverner Duhalde mogao bi protumačiti kao upozorenje
da se ne kandidira za predsjednika,
to je tema kampanje.
Taj tjedan nakon ubojstva
unajmili smo klub u General Madariagi,
gdje sam trebao pokrenuti kampanju.
Taj je incident očito
značio da moram to odložiti.
Odvilo se usred svega.
Bio sam u krajnjem šoku.
Duhalde
je isprva bio uvjeren
da je to truplo namijenjeno njemu,
svojevrsna mafijaška poruka.
To je bila smrtovnica njegovih predsjedničkih težnji.
POKRAJINA BUENOS AIRES
Nemoguće je nekoga oteti u Pinamaru, a da ga ne vide.
Na svakom uglu bio je političar ili poslovni čovjek.
Pinamar je u to vrijeme u Argentini
bio mjesto s najvećom koncentracijom zaštitara po površini.
To nam govori da je policija bila umiješana ili da su okrenuli glavu.
Lisičine.
Zbog lisičina sam pomislio na policiju.
Normalno je pretpostaviti policijsku umiješanost
u zločinu u kojem se vatra koristi za uništavanje dokaza.
Nisu učinili ništa što su trebali na početku. Pogrešno.
Cijela rekonstrukcija zločina,
što se moglo naći na poprištu.
Policijska istraga nije mogla biti toliko nespretna,
osim hotimice.
Jedan od tragova
možebitno je inkriminirao policiju
zbog objave te fotografije
s naslovom „Prokleta policija” u Noticiasu.
Ako smo ikoga provocirali, bila je to policija Buenos Airesa.
Napravili smo naslovnicu „Prokleta policija”.
Policija u koju su sumnjali zbog mnogočega,
a koju je E. Duhalde branio rečenicom: „Imam najbolju policiju na svijetu.”
Provocirali smo policiju Buenos Airesa, fotografirali kuće načelnika.
Imali su vozni park vrhunskih automobila.
Jedan je čak imao jahtu.
Drugi je imao kuću na Beverly Hillsu.
Glavnu fotografiju za članak snimio je Cabezas.
To je fotografija policijskog načelnika Klodczyka.
Joséu Luisu nije bio problem stati na stol
načelnika policije Pedra Klodczyka,
svemoćnog čovjeka
koji je vodio najopasniju silu u Argentini u to vrijeme.
Fotografirao ga je odozgo.
S drugog mjesta moći.
Klodczyk, s namještenom kapom, odorom,
svijetloplavom košuljom, kravatom,
gledajući nas kao da nas želi zastrašiti
i ta je fotografija povezana s naslovom „Prokleta policija”.
Hrabro je to reći, pokazati i objaviti na naslovnici.
Nakon razgovora s Klodczykom,
kad smo napustili policijsku postaju u La Plati,
Cabezas je rekao: „Jedna od pogodnosti ovoga posla
jest što mogu stajati na stolovima tih smradova.”
Kad je izašla ta naslovnica, poslao sam nekoga
i nalazi su potvrdili da nešto nije u redu.
Za svaki slučaj otpustio sam službenika,
iako nisam bio siguran.
Mislili smo da će se neki osjećati povrijeđenima
i da bi se netko možda mogao osvetiti.
Iskreno,
nisam vjerovao policiji u Buenos Airesu
jer sam radio na čuvenom članku „Prokleta policija”.
Znao sam kako funkcioniraju.
Uopće im nisam vjerovao.
Prvu sam izjavu dao 25. siječnja u 23 sata,
na dan zločina.
Prva je bila pred policijom General Madariage.
Zatim su me odveli u susjednu prostoriju, gdje je i istražna brigada uzela izjavu.
Te noći, govorim o noći 25. siječnja,
počeli su me ispitivati što smo sve istraživali.
Počeo sam im govoriti.
I na kraju
rekao mi je: „Ne moraš se bojati.
Zašto se toliko bojiš? Želimo ti pomoći.
Reci nam bilo što.”
A ja: „Počnite s prvim člankom koji sam spomenuo.”
„Kojim to?” „Onim o hotelu Ara Pacis.”
Pitao je: „Tko je vlasnik Ara Pacisa?”
A drugi policajac kaže: „Yabrán.”
Načelnik policije problijedio je.
Kao krpa. Pogledao me i rekao:
„Mali, sad znam zašto se bojiš.”
Razgovor o Alfredu Yabránu u Argentini
bio je gotovo zabranjen.
Bio je osoba
koju nismo smjeli istraživati
niti ga provocirati.
Te su riječi bile gotovo provokacija.
Pokušajmo doznati što se ne smije znati.
Yabrán je bio
sin sirijske obitelji,
jedan od imigranata koji su došli u Entre Ríos.
Obitelj bila posvećena poslu,
uglavnom trgovini.
Rodom iz Larroquea.
Preselio se u Buenos Aires kad je bio mlad.
Počeo je poslovati,
najprije s vojnom diktaturom.
Zatim je održavao kontakte tijekom demokratske vlade.
Ime Yabrán prvi sam put čuo
u rujnu '91.
Tada sam otkrio da je godinama bio povezan
s upravama i s Katoličkom crkvom.
Osobito sa zrakoplovstvom u državi.
Ali nisam ga poznavao jer nisam čitao o njemu u medijima.
Nisam vidio prezime Yabrán.
Sve što je imalo veze s Yabránom imalo je veze s tajnama,
skrivenim tajnama.
Kad je Noticias započeo s prvom istragom o Yabránu,
različite su vlasti pokušale zaustaviti članak.
Čak je završilo s policijskim incidentom
jer su novinara i fotografa koji su išli fotografirati
Yabránovu utvrdu u Martínezu
lovili i pucali na njih.
Napisali smo članak na nekoliko stranica
u kojem smo govorili o ozbiljnom incidentu s pucnjavom,
Yabránovoj prošlosti od Entre Ríosa do sadašnjosti
i prvi smo put
javnosti izložili
temu zagonetnoga Yabrána.
Mnogi su ga smatrali najvažnijim poslovnim čovjekom u Argentini 90-ih.
Navodno je Yabránovo bogatstvo doseglo četiri milijarde dolara.
Ali upravljao je i najosjetljivijim dijelovima zemlje.
Imao je privatnu poštu preko OCA-e
i bankovne transakcije preko OCASA-e.
Sva poduzeća
smještena u zračnoj luci Ezeiza i drugim zračnim lukama
preko fiskalnih skladišta s tvrtkom EDCADASSA,
utovarivanje i istovarivanje zrakoplova s tvrtkom Intercargo.
Bescarinske trgovine,
To znači da ako je proizvod stigao u Argentinu,
prošao je cijeli Yabránov stroj
bez posrednika.
To mu je davalo apsolutnu moć.
MINISTARSTVO KOMUNIKACIJA
Vlada će izvršiti nalog za privatizaciju pošte.
Proteklih je godina
kontroverze oko provođenja privatizacije
izazvao Domingo Cavallo
koji je upozorio da Alfredo Yabrán neće biti favoriziran.
Plan je da taj problem prikažemo
kao sukob interesa.
S jedne strane, g. Yabrán
zastupa interese svoje poštanske službe.
S druge sam strane ja.
Menem, predsjednik države,
našao je ključnog gospodarskog saveznika u Domingu Cavallu.
G. Domingo Felipe Cavallo,
prisežete li…
Cavallo je imao osobnost i političku budućnost
koje je smatrao usporedivima s Menemom.
Ako ne, Bog i nacija pozvat će vas na red.
Ekstreman karakter
gospodarske politike.
Mentor ideje o konvertibilnosti,
način koji su našli
da riješe endemski problem Argentine:
inflaciju.
Povezujući, prema zakonu, peso s dolarom.
CAVALLOVA ŽALBA PRED PARLAMENTOM 23. KOLOVOZA 1995.
Sve te hipoteze, te pretpostavke
i gotovo uvjerenja
da g. Yabrán vodi mafiju
izgradio sam prikupljanjem informacija.
G. Yabrán htio je uništiti službenu poštu.
G. Yabrán htio je monopolizirati poštu.
Nakon Cavallove osude, Yabránov slučaj
postao je, među ostalim,
izrazito politički problem u Argentini.
Je li to bila samo pošta?
Ili, pak, cijeli niz poslova?
Ako upravljate fiskalnim skladištima
robe koja ulazi i izlazi,
utovarivanjem i istovarivanjem aviona,
poštanskim kamionima koji kruže svim cestama u zemlji,
to je ipak malo više od pošte.
To je država u državi.
To je borba za moć, ne za poštu.
Menem je rekao da nije znao
na koje aktivnosti ministar gospodarstva misli i da treba pitati Cavalla.
Očito je došlo do unutarnjeg spora.
Domingo Cavallo napustio je vladu.
Svađa Menema i Cavalla bila je prekretnica.
Nakon toga više ništa nije bilo isto.
Cavallo se približava suparniku Carlosa Menema, Eduardu Duhaldeu.
Očito je Domingo Cavallo
otad postao ne samo netko tko optužuje Yabrána,
nego i Menemov politički protivnik.
Kad se ministar gospodarstva Domingo Cavallo
žalio da se mafija ukopala u vladi
i da je šef mafije bio Alfredo Yabrán,
kao da su se upalila svjetla za novinarstvo
da vidimo tko je ta osoba koju ne znaju.
Meni je to mafija. Zašto?
Skrivaju se.
Ne pokazuju lica.
Nema njihovih fotografija.
Htio sam dobiti intervju s Alfredom Yabránom.
Rekao sam to direktoru časopisa, Héctoru D'amicu,
koji se sjetio
novinara koji je mislio da poznaje Yabrána.
Jedan ili dva dana poslije odgovorio je da se Yabrán želi sastati s nama.
Dolazimo do Yabránove vile.
Prima nas raširenih ruku na pločniku.
Vodi nas do kolibe,
gostinjske kućice.
Pokušavao je pokazati suosjećanje.
Bio je izrazito ljubazan,
negirajući ne samo naše istrage,
nego i Cavallove optužbe.
Stalno smo pokušavali dogovoriti razgovor.
Uvjeravali smo ga da izađe iz mraka i pokaže lice.
Ako nije imao što skrivati, to bi bilo dobro za njega.
Rekao je da ne pristaje na intervjue.
Napokon smo ga uvjerili da odgovori na pet pitanja.
Htjeli smo ga fotografirati.
Tada je izgovorio rečenicu:
„Ako me fotografirate, kao da mi pucate u čelo.”
I podigao je ruku na sljepoočnicu.
Vraćamo se u ured časopisa
s tekstom,
s nekoliko Yabránovih citata,
ali bez fotografije.
U ljeto '96. godine
već smo znali
da je taj poslovni čovjek ulagao u Pinamar.
Nakon Cavallovih optužaba
jedan od glavnih ciljeva bio je
fotografiranje lica Alfreda Yabrána.
Yabránova je kuća bila pokrivena.
Volio je održavati tajanstvenost,
nazvao ju je Narbay, što je Yabrán unatrag.
Sredinom veljače
okončavali smo poslove
da se vratimo u sezonu s Joséom Luisom.
Jedan od mojih izvora nazvao me i rekao: „Sutra stiže ujak.”
Ujak je bio Yabrán,
toliko strašan da se nitko nije usudio reći njegovo ime.
José Luis i ja dogovorili smo se i došli do Yabránove kuće u sedam.
Vidimo ga kako stiže.
José Luis fotografira Yabrána kako ulazi u kuću,
ali s leđa. Nije bilo dobro.
Prvo, jedan mi je izvor dao informacije
o šatorima koje je Yabrán rezervirao u Pinamaru tog ljeta '96.
Još su mi nešto rekli o Yabránu, da je bio rob rutine.
Nije volio ići na plažu ujutro. Išao je u 16 sati.
Otišli smo sa ženom Joséa Luisa, prijateljima i ostalima.
Zatim je netko došao
i spustio ležaljku ispred naše,
a žena me pita: „Zar ne izgleda kao ovaj tip?”
A ja kažem: „Ne izgleda kao on. To jest on.”
Ostali smo i promatrali.
Vidjeli smo Yabrána. Bio je vrlo uočljiv.
Bio je krupan, nabijen, sijede kose.
No José Luis je rekao da nema kut
jer je bilo mnogo ljudi na plaži. Bilo je ljeto.
Nakon nekog vremena vidimo Yabrána kako dolazi sa svojom ženom
prema sjeveru, prema mjestu gdje smo bili.
José Luis kaže: „Nemam kut.”
Ja kažem: „Ako odlazi, mora se vratiti.”
Oko 40 minuta poslije, što se činilo kao čitava vječnost,
vidjeli smo kako se vraća. Kad ga je vidjela,
Cristina, žena Joséa Luisa, pozira za fotku.
Ali on je zapravo fotografirao Yabrána.
Kad je José Luis fotografirao,
shvatili smo da će fotografija biti upečatljiva.
Pokretao nas je adrenalin
jer smo imali nešto jedinstveno, s novinarske točke, nešto što svi traže.
Možda nismo razmišljali o posljedicama.
Moj dio članka imao je veze s Yabránovim poslovima u Pinamaru
i projektu sportske luke koju je htio izgraditi.
Vrlo raskošno.
Ali svote se nisu podudarale.
U Pinamaru su govorili da je to pranje novca dilera.
Vratili smo se u ured u Pinamaru
i José Luis nazvao je šefa.
Pita: „Što imaš?” „Yabrán šeće plažom sa svojom ženom.”
U Noticiasu je zavladalo uzbuđenje.
Šalju rolu u Buenos Aires na razvijanje.
Ja sam prvi vidio te filmske role.
Vidio sam fotku i rekao: „Sjajna je.”
Doista je bila.
Vrlo jasna, čista, s mutnom pozadinom.
Dva tjedna poslije izlazi Noticias s tom naslovnicom
s naslovom: „Yabrán ponovno napada” s Yabránom na naslovnici.
To je bilo revolucionarno u novinarstvu.
To je bila fotografija koju su svi tražili.
Sljedeće ljeto, ljeto '96. do '97.,
i dalje se, očito, pratila tema o Yabránu.
Vratili smo se u Pinamar s ciljem koji smo si zacrtali,
a to je bila mogućnost
intervjua s Yabránom,
„sa svime i svačime”, kako kažu,
s fotografijom, člankom i tako dalje.
José Luis dolazi oko 15. prosinca 1996.,
a ja oko dvadesetoga.
Kad sam stigao, José Luis kaže: „Izvor mi je dojavio da su Yabránovi ljudi
pokušali doći do moje adrese.”
Meni je to bio kraj te priče.
Ne sjećam se
da mi je José Luis rekao da mu prijete.
Ali znam
da se nije osjećao ugodno
zbog situacije nakon objave fotografije prethodnoga ljeta.
Došlo je do incidenta.
Jednom, dok su José Luis i Gabriel izvještavali,
netko im je izbušio gume.
Odnijeli smo kotač na popravak.
Kad smo došli po njega, vulkanizer je rekao: „Ovo je namjerno.”
Gabriel Michi čuo je da Yabrán večera u restoranu s odrescima.
Znalo se da se Yabrán kreće sa znatnim osiguranjem.
I Gabriel je to potvrdio
kad je pokušao razgovarati s njim
te je imao žustar susret sa zaštitarima.
To je odavalo dojam
da se događalo ili da se moglo događati nešto ozbiljno
usmjereno na rad ekipe Noticiasa u Pinamaru.
Znali smo da su Yabránovi zaštitari agresivni,
no imali smo dovoljno adrenalina da nastavimo i razotkrijemo Yabrána,
koji je nadjačao naše strahove.
Možda je bilo iracionalno.
A možda biste sad rekli:
„Bili su ludi.”
Ali Joséu Luisu još se nije ništa dogodilo.
Yabrán je imao vojne snage.
U njih su bile uključene stotine vojnika.
Pružali su usluge Yabránovim tvrtkama.
No istodobno je 20-30 ljudi bilo na usluzi Yabránovim osobnim sigurnosnim snagama.
U najužem krugu bili su ugnjetavači iz vojne diktature.
Dobra večer.
-Dobra večer. -Dobra večer.
G. Yabrán, godinama ste…
ne bih rekao da ste se pritajili, kao da niste postojali.
Yabrán je bio zagonetka.
I sad odjednom
mijenjate strategiju. Zašto baš sada?
Nemoguće je izbjeći razgovor o njemu.
I zasigurno je zbog toga odlučio
sam krojiti svoju priču
kako bi se suprotstavio Domingu Cavallu.
Domingo Felipe Cavallo
želi uvjeriti sve Argentince
da
živimo u američkom gangsterskom filmu,
s utvrdom u kojoj živi mafijaš,
s…
vojskom privatnog osiguranja
i s vladinim kontaktima.
Ukratko,
država u državi.
Yabrán se počinje pojavljivati u javnosti.
Neću davati izjave. Žao mi je zbog slučaja Cabezas.
Yabráne, zašto vaši zaštitari nisu osumnjičeni za ubojstvo Cabezasa?
Nemam zaštitare. Vidite li zaštitare sa mnom?
-Vidite? -Kad ste ušli u sudnicu.
Dok je pokušavao sprati ljagu s imena,
naposljetku bi rekao ili učinio nešto čime bi sve zakomplicirao.
I onda daje intervju Clarínu.
U jednom trenutku pitaju što je moć.
Odgovorili ste:
„Moć je nekažnjivost.”
Točno.
Uvijek kažem da je to rečenica koja savršeno opisuje Yabrána.
Ako ga rečenica savršeno opisuje, onda ta.
Prvo, bez sumnje,
kao što sam rekao, nisam spreman davati odgovore
petorici novinara.
Drugo, moram iskreno priznati,
kad su me pitali o moći i kad sam rekao to što sam rekao,
mislio sam na Cavalla.
On je nekažnjen.
Dana 9. travnja 1997. godine
ujutro su me nazvali iz časopisa.
I rekli su mi: „Čini se da napokon imaju pravi trag.”
Otprilike dva ili tri mjeseca nakon događaja
senator Martínez razgovara sa mnom.
„Ne mogu spavati. Moramo razgovarati. Dođi u San Vicente,
gdje imam vikendicu.” Dočekao me ondje.
Kaže mi: „Moj je vozač
onoga dana kad je Cabezas ubijen
rekao da zna tko je to učinio.”
Bio sam u šoku.
Tada sam rekao: „Carlose, ovako ćemo.
Ako ti je vozač to rekao, dovedi mi vozača.
Daju nagradu od 600 000 dolara.”
„Ne želi on to. Prestravljen je.”
Kaže da bi radije otišao i dao otkaz u pokrajini.
Nije htio imati veze s tim jer se jako bojao.
Onda smo smišljali kako da ga nagovorimo.
Kazneni udarac za Argentinu.
Tog je dana Argentina igrala protiv Bolivije.
„Dovedi mi ga. Dođi s njim. Bio je tvoj vozač.”
Stigao je i počeli smo gledati utakmicu,
piti vino i razgovarati.
Onda smo večerali.
Večerali smo i dečko se počeo opuštati.
Na kraju je rekao da ne želi sudjelovati u tome, ali sve mi je rekao.
Nije znao da ga snimamo.
Duhalde je nazvao obitelj
i planirao je otići u Dolores
kako bi donio fascikl s onima koje je smatrao odgovornima.
Tada je počela lavina,
a odvjetnik Vecchi
trudio se osporiti trag o Pepitosima.
Duhalde mi je rekao:
„José Luis neće se vratiti,
ali reći ću vam tko ga je ubio.”
I jest.
Guvernera je najviše zanimalo rješavanje zločina.
Vidjelo se da je imao osjećaj hitnosti, tipičan za politička vremena,
osobito zbog početka njegove predsjedničke kampanje.
Znači, imao je interes.
Njegov je angažman bio važan
prije svega
zbog uključivanja optuženih Los Hornosa u slučaj.
Ne, kontaktirao sam s jednom osobom,
samo s jednom osobom
s kojom sam se našao
i rekla mi je što se dogodilo.
Podaci su upućivali na četvoricu
koji su činili bandu Los Hornos,
a u kojoj su bili
Auge,
Retana,
González
i Braga.
Ti su ljudi navodno sudjelovali u zločinu,
a nisu bili razmatrani ni istraženi tijekom slučaja.
Četvrt Los Hornos
deset je minuta od centra La Plate.
Većinom je čine nestabilne kuće i siromašni ljudi.
Bilo je ljudi iz siromašna područja
koji su bili huligani momčadi Estudiantes de La Plata.
Hvalili su se da su počinili zločine protiv drugih navijača.
Bilo je više svjedoka koji su rekli da su čuli kako priznaju zločin.
Ti su svjedoci bili ključni u uhićenju.
Retana, hoće li te pustiti?
Gonzáleze, pritišće li te policija?
Kad je trebalo dati izjavu,
na opće iznenađenje
svi mladići iz Los Hornosa
priznali su da su sudjelovali u zločinu.
Njihova priznanja bila su neobična.
Priznavanje zločina nije uobičajeno. To je nešto vrlo rijetko.
PRIZNANJE UHIĆENIKA U SLUČAJU CABEZAS
Priznali su da izvršavali zadatke
i zapovijedi Gustava Prelleze.
Prellezo je bio policajac koji je živio u La Plati.
Vrbovao ih je i izdavao zapovijedi.
Gustavo Prellezo bio je zamjenik načelnika policije u Pinamaru.
Izjavili su:
„Prellezo nas je odveo u Pinamar da prijetimo novinaru.”
Zašto ste odvezli bandu Los Hornos na obalu?
Ništa ne čujem.
Zašto ste odvezli bandu Los Hornos na obalu?
Nisam znao da su banda. Odveo sam ih na odmor.
Ako ste ih odvezli na odmor, zašto su ubili Cabezasa?
Pitajte njih.
Ali vi ste bili ondje.
-Ne, nisam. -Zašto su rekli da ste vi ubojica?
Zar bi okrivili sebe?
Optužba se proširila na druge policajce koji su surađivali s Prellezom.
Ondje je bio Camarata, zapovjednik Valeria del Mara,
tik do Pinamara.
On im je omogućio smještaj.
Unajmio je stan za njih.
Onda se pojavila veza s Lunom.
Radio je u policijskoj postaji Pinamara
te je sudjelovao i surađivao
u praćenju, identificiranju i prethodnim zadacima.
OČEKUJE SE UHIĆENJE JOŠ POLICAJACA
Policija je uhitila i Silviju Belawsky de Prellezo
koja je također detektivka
policije pokrajine Buenos Airesa.
Silvia Belawsky bila je Prellezova bivša supruga.
Imali su kćer.
Bila je i policajka
i živjela je u Los Hornosu.
Pitala je kolegicu
da potraži dosje Joséa Luisa Cabezasa
u bazi podataka policije Buenos Airesa,
što je bilo krajnje sumnjivo.
Zbog činjenice da je skupina Los Hornos
bila izravno povezana s policijom.
José Luis Cabezas snimio je dvije vrlo simbolične fotografije:
Klodczyka, lice „Proklete policije”
i fotografiju Yabrána na plaži u šetnji sa suprugom.
Obje fotografije postaju simboli.
Svaka fotografija predstavlja drukčiju sferu moći.
Odatle početna zbrka. Je li to Yabrán ili „Prokleta policija”?
Lisičine su bile poruka krivca.
Čujte, policija je bila ondje.
S jedne strane Yabrán.
S druge strane, tema „Prokleta policija” bila je važna.
Taj je trag više upućivao na Duhaldea.
Ekipa Noticiasa nazvala me kasno navečer:
„Duhalde želi razgovarati s vama,
ali isključivo s vama.”
Odem k njemu i u jednom me trenutku pitao:
„Što mislite? Tko stoji iza ovog zločina?”
Rekao sam:
„Smatram da je kriva policija Buenos Airesa ili Alfredo Yabrán.”
A on će: „Ne,
rekao bih da je Yabrán kriv.”
Duhalde je hitno morao
naglasiti Yabránovu upletenost,
između ostalog zbog sukoba s Menemom.
Nadam se da ovo nije žrtveno janje kako bi guverner
mogao riješiti ubojstvo i nastaviti s predsjedničkom kampanjom.
Neće im vjerovati što god rekli. Barem ja tako mislim.
Čine ovo kako bi im odvratili pažnju, zabavili ih
da pomislimo da je gotovo, ali ja smatram da nije.
Dotad je Žalbeno vijeće
oslobađalo ljude iz Mar del Plate
kad se pojavila druga skupina koja je preuzela odgovornost za taj čin.
Prve riječi na slobodi?
Zašto vas je Redruello upleo u ovaj slučaj?
Zašto?
Kako sam to mogla ako nisam upoznala nijednog novinara ili fotografa?
Bili smo nedužni. Vikali smo.
Sad svi znaju da smo bili nedužni.
Nadam se da će, ne znam, da će istina izaći na vidjelo. Uistinu.
I tada se počinje slagati cijela slika
i stvarna umiješanost bande Los Hornos.
Počeli su davati informacije
koje su mogli znati samo ako su bili ondje.
Ljudi iz Los Hornosa kažu
da ga je Prellezo dvaput ustrijelio.
Dotad se uopće nije znalo
da je José Luis dvaput pogođen u glavu.
Obdukcija je utvrdila jedan hitac.
Zatražili su novo obdukcijsko izvješće.
Na drugoj obdukciji pronađena je druga rupa.
Potvrdili su ono što je banda Los Hornos rekla.
Rekli su da su na povratku
uzeli Cabezasov aparat
i bacili ga s jednog od niza mostova usput.
Tog smo jutra čuli da bi moglo biti vijesti o fotoaparatu.
Uživo sam prepričavala
što su radili taktički ronioci
i policija Buenos Airesa.
Prizor u toj laguni bio je nevjerojatan.
Nakon beskrajne potrage
napokon se pojavio
i odmah su ga prepoznali po naljepnicama.
Vidimo naljepnice.
Vide se na fotokopiji
i na fotoaparatu koji su upravo našli.
Okrenuli su ga i vidjeli
naljepnice djece Joséa Luisa.
Dotad smo samo opisivali taj fotoaparat,
ali nismo ga vidjeli.
To me rastužilo.
Kao da me sve poklopilo i kao da nije bilo koji slučaj.
Bila je to priča o životu.
Posrijedi je ljudsko biće koje je ubijeno
radeći svoj posao u punoj demokraciji.
S puno naribanog sira.
Tako su ga ubili.
Djeci su oduzeli oca.
Slučaj Cabezas…
Glavni slučaj, ne?
Nije to slučaj.
To je on.
Recimo da se istraga odvija polako
i nesumnjivo razjašnjava sve činjenice.
Uključujući organizatora?
Čini se da je slučaj u osnovi riješen.
Prellezo mora imati motiv.
Pretražuju njegovo prebivalište i nalaze svašta, uključujući i raspored.
Pojavljuju se veze između Prelleza i Yabrána.
Te su veze čak i šifrirane,
što je izazvalo sumnju.
Zašto bi skrivali svoj odnos?
A Yabránova posjetnica pojavljuje se među njegovim stvarima,
s Yabránovim brojem ispisanim rukom.
Protiv njih smo imali smrtonosno oružje, priznajem.
Nikad u životu ne bi ni pomislili
da ćemo naći takvo što.
Mislim da je to bio prvi slučaj, bar u kriminalističkoj istrazi
Istražnog odjela Doloresa,
u kojoj su istraživali telefonsku komunikaciju.
Možda zbog toga nisu bili spremni.
Ovo je poznati bunker Castelli
u kojem Excalibur svakodnevno boravi i radi,
uključujući i detektive na čelu s Victorom Fogelmanom.
Sustav Excalibur uspješno je ispitan
u raznim FBI-evim istragama.
Uspjeli su identificirati i prikazati telefonske komunikacije na nov način.
Uspjeli su, putem računalnog sustava, uspostaviti vezu između tih telefona.
Tada se pojavljuje prva komunikacija Gustava Prelleze
s ljudima iz policijske postaje Pinamar.
Počinje se ponavljati telefonski broj.
Bio je to neidentificirani mobitel.
Pronašli su ga pod imenom Bridess.
Bridess je zaštitarska tvrtka koja je bila nadređena svim zaštitarskim tvrtkama
u Yabránovoj grupaciji.
Otkrili su da se brojem tog slavnog Bridessa
koristio Gregorio Ríos,
šef Yabránova kućnog osiguranja.
Gregorio Ríos bio je umirovljeni vojni dočasnik.
Alfredo Yabrán mu je vjerovao.
Povezanost poziva
omogućila je otkriće da je Gregorio Ríos
više puta komunicirao s policijskom postajom Pinamara od ostalih.
Kako se bližio datum zločina,
komunikacija se pojačavala.
Sve više i više.
Posljednjih dana bilo je mnogo poziva koji su
otkrivali kretanje Michija i Cabezasa
koji su samo fotografirali. Bili su oko kuće…
Kad smo se približili Yabránu,
počela je salva poziva Yabránovih zaštitara
koji su nas promatrali iz stana,
policijskoj postaji Pinamara,
Yabránu, Prellezi i Los Hornosima.
Bilo je to poput igre mačke i miša.
Dok su oni nekog pratili, i njih su pratili.
To se nije dogodilo dok smo pisali o policiji.
Dogodilo se kad smo se približili Yabránu.
A nakon zločina svi pozivi prestaju.
Od trenutka zločina nitko ne govori.
U 15.45 poslovni čovjek i vlasnik privatne pošte Alfredo Yabrán
stiže na Savezni sud Doloresa.
Nevjerojatan metež.
Nije dolazilo u obzir da ne pozovemo Yabrána
i pitamo zašto, kako bi se mogao braniti
i objasniti nam.
Namjera je bila doznati što Prellezo ima s tim.
Alfredo Yabrán izlazi kao što su obećali.
Njegov prvi iskaz bio je informativan.
Također je izazvao veliki šok.
Bio je to jedan od rijetkih slučajeva kad je svjedočio na sudu.
-Alfredo Yabráne. -Yabráne.
Yabrán se očito morao braniti.
Morao je pokazati da nema veze s tim zločinom.
Što ćete reći Macchiju?
-U kamere. -Yabrán ulazi.
Savršeno se sjećam njegove izjave. Bila je jako duga.
Djelovao je vrlo pristojno, pun poštovanja.
Činilo se da je vrlo skroman,
prijateljski nastrojen. Prema svima se odnosio s poštovanjem.
Njegova izjava nije ostavila mnogo praznina.
Odgovarao je na sva pitanja.
Činilo se da je voljan proći kazneni postupak.
Excaliburov doprinos istrazi
bio je jedan od glavnih čimbenika slučaja
jer je potvrdio sve što su zanijekali.
I mnogo više.
Tražili smo svačije telefonske zapise,
posebno telefone povezane s Alfredom Yabránom kao osumnjičenikom.
Neki od njih su stigli, a među njima
našli smo ogroman broj poziva upućen Ministarstvu pravosuđa.
Otkriveno je da su gotovo svi u Menemovoj vladi
imali veze s Yabránom.
Razgovarao je s okružnim odvjetnicima,
dužnosnicima, ministrima, sjedištem vlade…
To više nije bio slučaj
u kojem poslovni čovjek bez političkih veza
ima problema s novinarstvom.
Svi su znali
da je blizak Menemu, predsjedniku.
Posjetio je sjedište vlade.
Štoviše, bio je ondje i tijekom istrage.
Izdali smo nalog za uhićenje 20. lipnja, a nekoliko dana poslije
Yabrána je primio najviši ministar u sjedištu vlade,
predsjednik vlade.
Yabrán je primljen u Ružičastoj kući,
pozirajući s jednim od letaka na kojima piše „Ne zaboravite Cabezasa”,
usred prosvjeda ljudi koji traže pravdu na ulicama.
To što rade šamar je narodu.
-Sramota. -I vi prosvjedujete?
-Naravno. -Zatrubi!
Ti su ljudi bili u balonu. Primili bi nekoga tko je optužen
za najgori zločin protiv argentinske demokracije,
u sjedištu vlade,
gdje su podržali nedužnost osobe koja je bila pod istragom
i vrlo izgledan sumnjivac.
Taj sastanak očito nije imao drugu svrhu
osim da javnosti pokaže da je ta osoba
pod zaštitom nacionalne vlade.
Ubojico!
Kurvin sine!
-Ubojico! -Ubojico!
Činjenica je
da do rujna, kad je Ríos uhićen,
nikad nije službeno objavljeno
da se sud slaže s našom glavnom teorijom,
da je banda povezana s Yabránom, izravno ili neizravno.
…iz Buenos Airesa.
Stalna prisutnost Gregorija Ríosa,
voditelja osiguranja Alfreda Yabrána,
usred obaju kontakata, zajedno s Yabránovom poviješću,
može biti glavna teorija.
Yabrán je potvrdio da se sastao s Prellezom.
Pitali su ga zašto su se sastali.
„Jer mi je on htio prodati alarmni sustav u Pinamaru,
pa sam mu rekao da pita Ríosa i htio mi je poželjeti sretnu Novu godinu.”
Prellezo je potvrdio da je povezan s Yabránom.
Ubio si Cabezasa!
Na sastanku s Alfredom Yabránom prije ljeta
rekao je da želi mirno ljeto,
očito u vezi s onim što je smatrao maltretiranjem medija
koje je pretrpio prethodno ljeto.
Nakupili su se dokazi
o Yabránovoj mogućoj umiješanosti kao poticatelja na zločin.
Dok su se dokazi gomilali,
moja nestrpljivost, možda zbog mladosti,
navela me da kažem: „Macchi, imamo… mnogo dokaza.
Dovoljno da izdamo uhidbeni nalog. Zar ne misliš tako?”
A on će: „Možemo ga uhititi bilo kad.”
Prošli smo puno tjeskobe.
Slučaj je prošao mnogo zastoja.
Činilo se da neće napredovati.
Netko ne želi da se dozna istina?
Čuo sam na televiziji. Idu naprijed-natrag.
-Kao da netko to zataškava. -Da.
-Mislite? -Da.
-Rekao sam nekoliko puta. -Ne žele istinu?
Pokretač ili nalogodavac radi na tome da to ostane tajna.
Vrlo moćan čovjek.
Nadam se da su ubojice Joséa Luisa uhićeni.
Kad kažem „ubojice”, mislim na sve.
One koji su to smislili. Tko god da je to izvršio.
One koji su sudjelovali. Sve.
Svi to govore. Cijeli svijet to govori.
Hodam ulicom i svi kažu: „Kriv je Yabrán.”
Stalno smo tražili mjere,
inzistirali na uhićenju Yabrána,
na istrazi,
ali to se nije dogodilo
dok nije došla Silvia Belawsky.
Silvia Belawsky
tada je bila supruga glavnog osumnjičenika Gustava Prelleze.
Dana 15. svibnja 1998. donosi odluku.
Ne znam što ju je motiviralo, ali sigurno je bilo nešto teško.
Na naše iznenađenje, kako je istraga napredovala,
u jednom je trenutku obrana od nje zatražila da proširi iskaz.
Kad je trebala svjedočiti,
savršeno se sjećam,
svi su iščekivali hoće li progovoriti ili neće
te što će reći i koje je informacije znala.
Budući da je Prellezova supruga,
i nakon istraživanja Cabezasa,
pretpostavili smo da tu ima još nešto, da je ta povezanost dublja.
Htjela sam
objasniti nekoliko stvari.
Mnogo mi je toga palo na pamet.
I…
Dogodilo se što se dogodilo, rekla sam što znam. Ništa više.
Rekla je da joj je suprug to rekao.
Da je to bio Yabránov zahtjev.
Gregorio Ríos zamolio ih je da to odrade
i oni su to morali.
I DA NI SLUČAJNO NIKOM NISTE REKLI
To je jasno pokazalo Prellezov odnos s Yabránom.
Ukratko, jasno je rekla
da je naredba za napad na Cabezasa
došla od poslovnog čovjeka.
To je možda bio i najvažniji iskaz
koji je doveo do Yabránova uhidbenog naloga.
Svjedočenje je bilo tako uvjerljivo da je sudac izdao nalog za uhićenje.
IZDAN JE NALOG ZA YABRÁNOVO UHIĆENJE
Proveli su racije i nisu našli Yabrána.
Kad su mi rekli da je u bijegu,
rekao sam: „Nemoguće. Kako će pobjeći? Mora svjedočiti.”
Htjeli smo znati što je bilo. Zašto su to učinili J. Luisu?
Zašto bi učinili takvo što?
Tada me nazvao Duhalde i pitao što se dogodilo.
„Ne znam.”
„Kako će ovo proći?”
„Policija ga mora pronaći.
Vi ste šef policije.
Morate ga potražiti uz pomoć FBI-a.”
Bilo je nemoguće da Yabrán, dok ga cijela zemlja traži,
bude ondje gdje su provodili racije.
Svatko bi pomislio
da će se svojim sposobnostima, moći i vezama
skriti negdje gdje nema sporazuma o izručenju.
U malim gradovima ne prođe mnogo vremena bez informacija.
Provjerili smo sve potrebne izvore
dok nismo čuli da je Yabrán bio na ranču San Ignacio,
gdje je vjerojatno planirao bijeg.
Vidio sam kretnje
koje su potvrdile Yabránovu prisutnost.
Ostao sam cijelu noć
i idući dan te sam čekao policiju.
Od tog sam trenutka počeo opisivati što se događa.
Uživo s ranča San Ignacio.
Traže biznismena Alfreda Yabrána.
Vidio sam mnoge jedinice.
Policija je postala nervozna.
Dosad su obavljene neke pretrage
koje smo vidjeli na ranču
na kojem se, prema mišljenju suca Macchija, nalazi poslovni čovjek.
To je bio dokaz da je Yabrán ondje.
Ali nisu vidjeli Yabrána.
Sve su pretražili. Yabránov je apartman bio zaključan.
Najavili su se pred zatvorenim vratima
i pitali je li netko ondje.
Nitko nije odgovorio.
Pokušavaju otvoriti vrata.
A kad su to pokušali,
iznutra se začuo pucanj.
U ovome trenutku
donosimo izvanrednu vijest koju čeka cijela zemlja,
možemo potvrditi
da je Alfredo Yabrán sebi sačmaricom pucao u glavu.
YABRÁN SE USTRIJELIO
YABRÁN JE POČINIO SAMOUBOJSTVO
ALFREDO YABRÁN PRONAĐEN MRTAV SVEOPĆE ČUĐENJE I NEVJERICA
JE LI YABRÁN ZAISTA UMRO?
SAMOUBOJSTVO DOVEDENO U PITANJE
Prvo, postojala je sumnja jer mnogi mediji
nisu vjerovali da je to Yabrán. Nisu vjerovali.
Mislim da je živ.
-Da se negdje skriva? -Da, sigurno.
Mnogo kilometara odavde, na nekom karipskom otoku.
Ispod kreveta.
U septičkoj jami.
Iza hrpe novca.
Teško je pomisliti
da bi se netko s toliko novca ubio.
Pola javnosti smatra da je to laž. Yabrán je još živ.
Oko Yabránove smrti stvoren je mit.
Kažu da je netko zamijenio Yabrána
kako bi Yabrán mogao uživati na nekoj rajskoj plaži, tko zna gdje,
daleko od obitelji koju je najviše volio.
Ako pitate: „Mislite li da je mrtav”,
reći će: „Ne, sunča se.”
Nisam mislio da će tako završiti.
Nisam mislio, ali završilo je tako.
Tako je odlučio jer je stjeran u kut.
U kut.
Jedva 50 ljudi
okružilo je lijes s njegovim posmrtnim ostacima.
Malo poštovanja prema mrtvima!
Je li to novinarstvo?
A želite poštovanje za Cabezasa!
-Vražji tisak! -Cabezas je zaslužio naše poštovanje!
-I poštujemo ga. -Ja poštujem Yabrána.
-Zaslužio je. -Ne poštujete nikoga. Radimo.
Pokrijte im kamere.
-Šuti! -Oprezno s kamerama.
Završava još jedna faza najšokantnije vijesti u zadnje vrijeme.
Nestanak moćnika
koji se odlučio ne suočiti s pravdom na Zemlji.
U jednom od dvaju pisama koje je ostavio
inkriminirao je dvojicu političara.
Časni suče, suočen s golemom osudom
na čelu s Domingom F. Cavallom
u suradnji s beskrupuloznim političarima
koji od Duhaldea žele napraviti vlasnika istine i zemlje,
Pismo je datirano dan prije
i potpisano na vrhu da ne bude dvojbi.
Spominje dvoje ljudi u političkom kontekstu
s kojima je stalno imao problema.
Na kraju je rekao da je nedužan za ubojstvo Joséa L. Cabezasa.
Zašto je Yabrán tako odlučio?
Imao je dostojanstva. Stjerali su ga u kut.
Ima djecu. Ima obitelj, baš kao Cabezasi.
Nije dao da mu stave lisičine, ponajmanje guverner. On mu je smjestio.
Ali želimo znati tko je ubio vašega kolegu,
gospodina Joséa Luisa Cabezasa,
i koji su bili motivi
zbog kojih si je g. Yabrán oduzeo život.
Sve se ovo istražuje.
Ovo je nešto
što će ovu priču pretvoriti
u jedno od najmračnijih poglavlja u povijesti.
Iskreno, isprva sam bio vrlo skeptičan.
Svi kažu da se tip poput Yabrána ne bi ubio.
Nakon istrage,
razgovora sa svjedocima
i nakon što sam istražio promjene u njegovu okruženju nakon zločina,
uvjeren sam da je počinio samoubojstvo.
Pitanje je zašto.
Yabrán je počinio samoubojstvo samo zato što je trebao biti uhićen.
To ne znači nužno da se ubio jer je kriv.
Menemova je vlada branila
nedužnost Alfreda Yabrána do samoga kraja.
Čini se da ga je netko prestao štititi.
Netko je rekao: „Odzvonilo ti je.”
Ljudi nisu mogli shvatiti
da se i bogataši mogu ubiti.
I moćnici su katkad stjerani u kut.
Sama pomisao da s lisičinama
stoji pred svima,
u zatvoru pokrajine Buenos Airesa,
pokrajine kojom upravlja Eduardo Duhalde,
bila je ponižavajuća i opasna.
Naginjem teoriji o samoubojstvu
povezanim s određenim psihološkim profilom poput Yabránova.
Čini se da se Dolores vratio u prošlost.
Grad je opet prepun policijskih auta i kazneno-popravnih službenika
kao na početku slučaja, prije tri godine.
Što je Normi i Joséu prolazilo kroz glavu
dok su sjedili u istoj sobici
kao ubojice njihova sina
dok su čekali kaznu?
Svi su znali da javnost
očekuje da se to riješi
i to što temeljitije.
Molim vas za riječ jer ste upravo govorili o meni.
Da, sada…
-Da mogu… -Da.
Bilo je šokantno
biti s njima licem u lice.
Jedan je zurio u mene, izazivao me, sjećam se.
General Madariaga, pod istim imenom, pokrajina Buenos Aires,
dana 25. siječnja 1997.
u 8.20 sati…
Ondje je bila prazna stolica jer, nažalost, nismo imali nalogodavca
koji je voditelju osiguranja naredio
da se riješi svih novinara u ljeto.
Alfreda Yabrána.
Utvrđeno je da se unutar jarka
okrenutog od ceste nalazilo vozilo.
Vozilo koje je potpuno spaljeno.
Tražili smo objašnjenja
i odgovorne za zvjersko ubojstvo Joséa Luisa Cabezasa.
Bio je prisutan i miris goriva.
Što su mu učinili, kako su postupali s njime i spalili ga…
Htjeli smo objašnjenje.
ŽALBENO VIJEĆE
Neka u zapisnik uđe iskaz svjedoka Michija.
U rano jutro 25. siječnja
pratili smo Andreanijevu zabavu.
Logično bi bilo tu zabavu napustiti s Joséom Luisom.
Stalno razmišljam o tome, da smo bili zajedno,
obojica bismo tako završili.
U to uopće ne sumnjam.
Opisali su da su bili na zabavi,
ali da Cabezasa nisu oteli ondje,
iako smo svi to pretpostavili.
Slijedili su ga.
Otišli su prema vratima Joséa Luisa i kad se vratio kući, presreli su ga,
očito s oružjem. Zgrabili su ga straga.
Udarili su ga i stavili u naše vozilo,
bijelu Ford Fiestu.
Bio je udaljen samo sedam ili osam metara od svoje supruge.
Možda da je povikao
ili dao bilo kakvo upozorenje
ili nekakav signal da je u opasnosti,
supruga bi ga vidjela.
Odvezli su ga cestom koja vodi do jarka u General Madariagi.
Znali smo da je tijelo Joséa Luisa bilo prepuno ozljeda,
što znači da su ga na putu mučili.
Udarali, tukli.
Prellezo izlazi iz auta i vodi cijelu operaciju.
Izvuku Joséa Luisa.
Prellezo ga prislanja uza zid u jarku
i dvaput ustrijeli u glavu.
Nakon što ga je ustrijelio, odlučio je zapaliti automobil
u istome jarku gdje je i pronađen.
Gustavo Prellezo koordinirao je otmicu Joséa Luisa.
Učinio je to po naredbi Gregorija Ríosa, šefa Yabránova osiguranja,
i Alfreda Yabrána.
Kada su izašli iz jarka,
banda Los Hornos spominje Prellezov poziv.
Prellezo je nazvao Lunu
i rekao: „Sretan rođendan.”
Zanimljivo, tada nije bio Lunin rođendan.
To valjda znači: „obavljeno”.
Dobar dan.
Drugoga veljače 2000. godine napokon stiže i presuda.
Svi su ubojice osuđeni.
Gustavo Daniel Prellezo osuđen je na doživotni zatvor bez uvjetne kazne.
Gregorio Ríos,
poticatelj zločina…
Dobili su doživotne kazne.
Doživotne kazne bez uvjetne za sve policajce
i doživotni zatvor za civile.
Najveću kaznu u kaznenom zakonu
dobili su bivši policajci Gustavo Prellezo,
Sergio Camaratta i Aníbal Luna.
Troje sudaca nije bila briga tko je povukao okidač.
Bilo im je važno da su svi bili ondje i da su svi sudjelovali.
Počela sam plakati. Stvarno je boljelo.
Ne samo da sam bila ljuta, nego i slomljena srca.
Ali jako sam ljuta i mrzim ih.
Ubojice!
Dobili ste što ste zaslužili!
Argentina!
U prosincu 1999. odvijali su se izbori
i nisu pobijedili ni Duhalde ni Menem.
De la Rúa pobjeđuje.
Don Fernando de la Rúa.
Mislim da je istina o tome kako je ubijen
promijenila značenje buduće politike.
Iako je to bilo kazneno djelo,
važnost slučaja
pretvorila ga je u ključni politički slučaj.
To je kraj guvernerove političke karijere.
Nije izgubio samo izbore, nego je izgubio i sebe.
Nije mogao nastaviti s političkim težnjama.
Javnost je počela uviđati korupciju
i razmjere ljigavosti u političkom autoritetu
i shvatila je koliko je bespomoćna.
Pravda!
-Cabezas! -Evo!
Prosvjedi zbog ubojstva Joséa Luisa
postali su nešto drukčije.
Postali su prikaz svih nepravdi
u argentinskome društvu.
Prije Cabezasova ubojstva
dogodila su se druga grozna nedjela,
poput ubojstva Maríje Soledad Morales,
napad na izraelsko veleposlanstvo i AMIA-u,
ubojstvo vojnika Carrasca,
eksplozija u Ríju Terceru,
smrt Carlosa Menema Mlađeg
pod vrlo zlokobnim okolnostima…
Sve je to postala kap koja je prelila čašu
i javnost je rekla: „Dosta.”
Nakon Cabezasa bilo je mnogo slučajeva
u kojima je javnost izašla na ulice i tražila
da se promijene ishodi tih događaja. Nekoliko puta.
PROSINAC 2001.
NE ZABORAVITE CABEZASA
Ubojstvo Joséa Luisa Cabezasa spojilo je sve argentinske bolesti.
S obzirom na događaje, kazne nisu bile blage,
ali provedba kazni jest
jer su ubojice ranije izašli iz zatvora.
Nekoliko godina poslije sramotnom presudom
Sud za poništenje Buenos Airesa
smanjio je kaznu
i nakon toga, u malo vremena, za sedam ili osam godina,
počeli su izlaziti
i danas su svi slobodni.
I ugrožavaju društvo.
NE ZABORAVITE CABEZASA
Nikad više.
Neka roditelji više ne pate zbog svoje djece kao mi.
Katkad mi se čini da će otvoriti vrata i reći:
„Mama, nisu mene spalili. Ovdje sam.”
Voljela bih da se Joséa Luisa sjećaju
onakvim kakav je bio.
A ne zbog onoga što se dogodilo.
Ne zbog ovoga.
Nije mogao ni zamisliti što će njegova smrt izazvati.
Bio je normalan tip. Radio je na člancima,
davao je sve od sebe.
Radio je svoj posao najbolje što je mogao.
Takvoga ga ja pamtim.
Sjećanje na Joséa Luisa Cabezasa nalik je
glazbi koja me prati kroza život.
Svakog dana u životu, makar na trenutak, sjetim se Joséa Luisa Cabezasa.
Nije junak ni svetac.
On je pouka.
Osjećaj što je ispravno, a što ne,
osjećaj
što znači bavljenje novinarstvom i čemu ono služi.
Za nas novinare koji ulaze i izlaze iz života ljudi,
kad se nešto dogodi,
kad je godišnjica,
to je jedno.
Kad ste blizu obitelji koja pati,
shvatite da je ono što su nama vijesti
njima svakodnevna tragedija.
To je tanjur koji nedostaje za stolom,
odjeća koju roditelji čuvaju godinama
da ga ne zaborave.
To je užasna odsutnost koja je njihova svakodnevica.
Nije samo vijest.
To su ljudi. To su priče.
I mogao bi biti i netko od nas.
One koji su voljeli Joséa Luisa,
očito, nas, njegova odsutnost jako boli.
Ali njegove ubojice
njegova će prisutnost uvijek boljeti.
SPOMENIK JÓSEU LUISU CABEZASU U GENERAL MADARIAGI
Los Hornosi, S. González, J.L. Auge,
H. Braga i H. Retana
osuđeni su na doživotni zatvor.
Izašli su između 2004. i 2007. g.,
pozvavši se na zakon o smanjenju kazne poznat kao „2x1”.
Retana je umro u zatvoru 2001.
G. Ríos, načelnik A. Gómez
i G. Prellezo, A. Luna i S. Camaratta dobili su doživotnu bez uvjetne.
Dobili su različite olakšice i svi su na kraju pušteni.
Camaratta je umro u zatvoru Dolores 2015.
Bivša policajka Silvia Belawsky osuđena je na četiri godine zatvora
za prijevaru povezanu s vozilom.
Odslužila je kaznu i puštena u veljači 2000.
Na odsluženju Prellezo je diplomirao pravo. Pušten je na uvjetnu 2017.
Uporne žalbe obitelji Cabezas spriječile su ga da radi u struci
dok ne odsluži kaznu do kraja.
Dvadeset i pet godina nakon ubojstva Cabezasa
nitko od upletenih nije u zatvoru.
Obitelj se bori za sjećanje na njega i protiv nekažnjivosti.
U SJEĆANJE NA JOSÉA LUISA CABEZASA 1961.-1997.
Prijevod titlova: Željko Radić