Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Den morgen,
som jeg gjorde alle sommermorgener,
gjorde jeg mig klar til at tage på fisketur.
Der var en vej, som jeg kørte på hver dag.
Og pludselig
så vi fire eller fem mennesker og en bil, som der kom røg ud af.
Jeg troede, at det var noget normalt. Der var ild i en bil. Og jeg kørte videre.
Jeg stoppede kort uden at stille spørgsmål.
DEN 25. JANUAR 1997
Klokken cirka 18 samme aften kørte jeg tilbage den samme vej.
Og nu var der ikke kun tre personer.
Der var helikoptere.
Der var mange politibiler.
Så jeg spurgte, hvad der var sket.
De kom og sagde,
at nogen var død.
Og de sagde, de havde dræbt Cabezas.
En journalist var blevet dræbt.
Jeg forstod straks, hvor betydningsfuldt det var.
En begivenhed, der er indhyllet i mystik.
En Ford Fiesta gik i brand.
Tilsyneladende med et lig indeni.
Den stod i en grøft.
Det Interamerikanske Presseforbund har fordømt
mordet på en journalist fra det argentinske tidsskrift Noticias.
Fotografen José Luis Cabezas blev myrdet i weekenden,
og hans argentinske kolleger mistænker, at mordet har politisk betydning.
Samlingsregeringen skal opklare, hvad der skete med José Luis Cabezas.
Det er en afskyelig gerning.
Retfærdighed!
-Cabezas! -Her!
Cabezas! Her!
Du skal vidne, Ríos. Hvad vil du sige i retten?
Det her kan ske igen.
Det er et vendepunkt.
Det er en af de værste begivenheder i landets historie.
Yabrán, har du forbindelser til mordet?
Hvad ville du sige til Cabezas?
Yabrán er en almindelig forretningsmand.
Yabrán er mafia-leder.
De er kriminelle.
Det er som en gangsterfilm her.
Bilen er udbrændt.
Nogen har plantet den der og sat ild til den.
MORDET PÅ JOSÈ LUIS CABEZAS: MAGT, PENGE OG MAFIA I ARGENTINA
Jeg tænker ofte på den sommer i 1997.
Den slags oplevelser glemmer man aldrig.
Ingen kan forberede sig på den slags.
Jeg arbejdede sammen med José Luis Cabezas på nyhedsmagasinet Noticias.
Vi var det makkerpar, der dækkede sommeren i Pinamar.
Og det gjorde os mere end kolleger. Vi blev venner.
Pinamar er mere end bare træer, sand og hav.
Pinamar forsøger at være det argentinske kysts modemekka.
Pinamar i 1990'erne var en syntese af, hvad der foregik politisk i landet.
Der var en forfladigelse, tilskyndet af præsidenten, Carlos Menem.
Der vil være regelmæssige rumrejser til stratosfæren.
Og fra rummet kan vi på halvanden time nå Japan, Korea og hvor som helst i verden.
Politik var at fremvise sin Ferrari og at danse arabiske danse med en odalisk.
Det var at vise sin magt
og det var fascination af overflødig luksus.
Jetsettet blandet med politik.
Pinamar var unik, fordi det var der, hvor der hver sommer,
blev afholdt politiske aftaler og forhandlinger.
Det var her, at menemismens hovedpersoner tog hen.
Hvis der er tid til en strandtur imellem interview og forhandlinger,
vælger politikerne det eksklusive CR-strandresort.
Pinamar var et af de smukkeste feriesteder på kysten.
Vi journalister elskede at tage dertil.
Pinamar var en hyldest til livet.
Vi nød virkelig strandene og stedet.
Vi havde en flok gode venner i Pinamar.
Den 24. Januar 1997…
Hvordan går det?
…holdt vi fest for Oscar Andreani.
Det var en meget vigtig fest, som var meget karakteristisk for Pinamar,
fordi de elskede fyrværkeri.
Vi havde så mange venner, at vi tænkte: "Lad os gøre festen endnu større."
Mere omfattende.
Jeg indså, at festen var blevet større end forventet.
Den var blevet til en af Pinamars store fester.
Og vi dækkede den.
José Luis tog billeder, og jeg så, hvem der var der.
Vi var sammen hele tiden.
Klokken 4:00 sagde jeg til José Luis: "Hør, jeg vil hjem nu. "
Jeg spurgte, hvad han ville. Han sagde: "Jeg bliver." Han havde det rigtig sjovt.
Jeg gav ham bilnøglerne,
og det var sidste gang, jeg talte med José Luis.
Jeg kan huske, at jeg cirka klokken 5:00
gik forbi José Luis Cabezas.
Jeg gik op ad trappen, og han gik ned ad den for at tage hjem.
Vi sagde ikke noget, fordi vi gik hver sin vej.
Så sagde han: "Fantastisk!"
25. JANUAR 1997
Den 25. januar havde vi planlagt at tage ud og rapportere.
Kl. 14 skrev jeg til ham, da han ikke kom. Så ringede jeg hjem til ham.
José Luis' svigermor sagde, at han ikke var der,
og at han var ikke kommet hjem, siden jeg hentede ham i går.
Jeg sagde: "Hvad mener du?"
Jeg blev bekymret og sagde: "Hvad er der mon sket?"
Jeg ringede til vores kolleger.
Så fandt jeg ud af, at José Luis var taget fra Adreanis hus klokken 5.10.
Jeg ringede til hotellet, hvor vi havde kontor.
Ingen vidste noget.
Jeg sagde til vores venner:
"Lad os tage hen på hospitalet for at se, om der har været en ulykke."
Hospitalet i Pinamar.
Vi kører gennem byen,
og kører forbi politistationen på vej hen til hospitalet.
Jeg ser politichefen i Pinamar, Alberto Gómez.
Jeg stiger ud af bilen og siger: "Gómez! Ved du noget?
Vi leder efter José Luis Cabezas, fotograf hos Noticias?"
Han sagde: "Jeg ved ikke noget. Hvilken bil kørte I?"
Og jeg siger: "En hvid Ford Fiesta."
Han siger: "Jeg har vist dårlige nyheder."
Jeg sagde: "Hvad er der sket?"
Jeg troede, det var et uheld. Jeg troede, nogen havde stjålet bilen.
Han går hen til sit kontor.
Jeg er bag ham.
Og med sin radio taler han med folk ved udgravningen, hvor bilen blev fundet.
Jeg hørte ham sige til politiet der:
"Liget er måske blevet identificeret.
Det er måske José Luis Cabezas fra Noticias."
Jeg sagde: "Men I bør da vide, om det er José Luis."
De siger: "Man kan ikke identificere ham, fordi liget er totalt brændt."
Vi vil forsøge at filme stedet.
Ja. Her kan man se, hvor bilen blev fundet.
Det er umuligt at se.
Hvad vi har her, er en brændt bil.
Fuldstændig afbrændt med en krop med maskuline træk.
Kriminalteknikerne er på vej for at indsamle beviser.
Jeg hedder Mariano Cazeaux.
Mit job under Cabezas-sagen var domsmand i kriminalretten i Dolores,
ledt af dommer José Luis Macchi
Dolores retsdistrikt dækker et stort område
inklusive kommunerne på kysten.
Den 25. januar får jeg en politirapport,
der fortæller om et brændt køretøj med et lig indeni.
Den første politirapport
var så vag og så kort,
at det var tydeligt, at det blev behandlet som en ulykke.
De førte mig til udgravningen ved General Madariaga.
En politimand kommer.
De siger til ham: "Han er kollega til Cabezas."
De fører mig hen til udgravningen.
Jeg kommer derhen.
Jeg ser den forfærdelige scene,
som er et billede, jeg konstant tænker på, og som jeg aldrig vil glemme.
Jeg kunne ikke tro, at det, jeg så, var José Luis.
Det er…
Det var…
Det var forfærdeligt.
Så spurgte jeg, om de havde fundet et kamera.
De siger nej. Der var intet kamera.
Jeg spørger, om de har fundet filmruller. Der er brændte ruller.
Og de viser mig nogle genstande.
De viser mig en cowboystøvle.
De viser mig et ur.
Nogle håndjern.
Sådan fandt jeg ud af, at han var i håndjern.
Og de viser mig en masse nøgler, og jeg ser en,
der ligner den til vores kontor i Pinamar.
Og da jeg havde et sæt af de samme nøgler, ledte jeg efter dem i min rygsæk.
Vi sammenligner dem, og de er ens.
Vi kører til Pinamar og hen til kontoret.
Da vi sætter nøglen ind og drejer den, og den åbnede døren til kontoret,
gik det op for mig.
Da vidste jeg,
at den person, der var blevet myrdet og brændt, var José Luis.
JOURNALIST BLEV MYRDET OG BRÆNDT VED KYSTEN
Først var det utroligt forvirrende.
Jeg forstod ikke, hvad der foregik,
FOTOGRAF FRA NOTICIAS BLEV LAGT I HÅNDJERN OG BRÆNDT I BIL I PINAMAR
En forbrydelse under demokratiet
var uforudset, ufattelig og knusende.
Vi spørger os selv, hvem der er i stand til den grusomhed.
Og jeg tror ikke, at mange er i stand til den grusomhed.
Jeg var lige begyndt som journalist for radioen.
På det tidspunkt var der stor forvirring.
Jeg husker, at jeg ringede til radioen og sagde, jeg ville derhen.
Den offentlig mening om Menem var allerede negativ.
Der var mange beskyldninger om korruption.
Og de beskyldninger kom fra medierne.
Indtil vi ikke stopper…
Under sin første pressekonference bliver Carlos Menem irriteret og siger:
"Sagen hører under Buenos Aires-provinsen. Det er ikke en politisk forbrydelse."
Sagen er ikke politisk.
Det er et vendepunkt.
Der har ikke været en lignende episode siden demokratiets tilbagevenden.
Det kan ske igen.
Hr. Alfonsín, en stor argentinsk præsident,
sagde: "De smed en død mand mod Duhalde."
Da forbrydelsen mod José Luis skete, var Duhalde bange.
Jeg tror, han var bange.
José Luis Cabezas lig blev transporteret fra Pinamar til La Plata i søndags.
Obduktionen blev udført i lighuset,
og det blev bekræftet at journalisten døde af et skud i hovedet.
Obduktionen fastslog, at det var en voldelig død,
som skyldtes et skud fra et skydevåben.
De fastslog projektilets retning samt indgang og udgang.
-Var han i håndjern? -Ja.
-Med håndjern fra dit politiområde? -Det kan jeg ikke bekræfte.
Vi vil tage vidneudsagn fra flere individer.
Og så kommer resten, når efterforskningen fortsætter.
-Er nogen blevet anholdt? -Nej.
Cabezas var en sjov fyr.
Men under alt det sjove var han overlegen.
Han var meget overlegen.
Så er det nu.
-Stop. -Nej, du må ikke spille med. Du snyder.
Han var glad, venlig og fjollet. Virkelig fjollet.
Parret, der finder skatten, skal ikke betale for kødet.
Først kunne jeg ikke lide ham.
Derefter ændrede det sig. Vi blev venner.
Da man ville samle et hold til Noticias, ringede de til mig og sagde:
"Find fem fotografer og lav Noticias."
Jeg valgte Cabezas ud af de fem,
fordi han gik op i at finde den rette vinkel.
Noticias var et nyhedsmagasin,
og de fleste forsider havde et politisk tema.
Det havde journalistiske undersøgelser, og billederne var vigtige.
Noticias havde det førende hold af fotojournalister i Latinamerika.
Cabezas fotograferede ikke bare en fyr, som sad ned. Han tog billedet ovenfra.
Er I med? Fra en underlig vinkel.
Han ledte efter sin egen stil,
og han fandt den.
Under interviews stod han på skrivebordet, og jeg drillede ham.
Men han var besat. Han ville altid have lidt mere.
Han fik sin inspiration fra de omgivelser, hvor han udførte sit arbejde.
Jeg har aldrig set en fotograf bruge så mange ruller.
Han var meget overbevisende.
Han kunne overtale dig til at gøre alt.
Han var meget stædig.
Når han havde besluttet sig for noget, kunne man ikke ændre hans mening.
Han havde et særligt syn på tingene, som var påvirket af 90'ernes festligheder.
Klokken 11:00 siger han:
CRISTINA ROBLEDO JOSÉ LUIS CAEBEZAS' ENKE
"Jeg kommer sent hjem. Vent ikke oppe. Jeg skal til fest." Jeg kendte til festen.
At kende ham og hans personlighed…
Fuld af sjov og…
Han tog bare til en fest.
Og bagefter?
Bagefter?
Så var det slut.
IMOD STRAFFRIHED
Efter at have forladt kisten, tog fotograferne hen til Obelisken.
De lavede en cirkel og lagde alle kameraerne på jorden.
Og pludselig indså de,
at de ikke burde gøre det, fordi det ville være at give op.
Og de løftede deres kameraer i luften,
og sådan skabtes det berømte "kameraer op".
José Luis blev kidnappet, myrdet, og hans lig blev brændt.
På en måde bragte det mig tilbage
til de mørkeste tider, som landet havde set.
Det var en forbrydelse fra en anden æra. Den var et ekko fra militærdiktaturet.
Det var en besked til os.
Der var et nationalt chok.
Et kæmpe chok for det nyhedsmagasin, som forsøgte at forstå den rædsel.
Usikkerhed, panikanfald
og alle mulige krav.
"Hvem beskytter os?"
Fra det tidspunkt begyndte en lavine af trusler at komme ind.
Telefonopkald.
"Du er en død mand."
Kugler blev efterladt ved min dør.
Jeg gik, som jeg gjorde under diktaturet:
Imod trafikken, så de ikke kunne kidnappe mig.
Jeg levede i frygt.
Det er barbarisk.
Helt utroligt.
Jeg kan ikke tro, at der her i landet
ville ske noget så afskyeligt.
Vi vil ikke have hævn, men retfærdighed.
Tro ikke, at det kun er et krav fra os journalister.
Det var tydeligt, at vi skulle kæmpe, så forbrydelsen ikke blev ustraffet.
Hvis det kunne ske for en fotojournalist fra landets mest populære nyhedsmagasin,
hvad så med alle andre?
GLEM IKKE CABEZAS
Det vil blive glemt.
Der vil ske noget andet, der vil distrahere offentligheden,
og ingen vil huske Cabezas.
Det er vores bøn.
Det første, vi beder om, er: Glem ikke Cabezas.
I "Glem ikke Cabezas" er der en underforstået taler,
som er en, der har påtaget sig pligt til at huske
og sige: "Glem ikke Cabezas."
Ellers vil det være for sent. Der vil ske andre forbrydelser.
DUHALDE TILBYDER EN BELØNNING
Regeringen i Buenos Aires-provinsen
har tilbudt en belønning til enhver borger,
som kan give konkret og præcis information…
Jeg tror ikke, at en belønning ofte bruges i Argentina,
men det er noget,
der bruges i mange dele af verden, især i USA.
Og det virker.
Belønningen…
…kan måske få flere til at rapportere, hvad de ved.
Er du ikke bange for, at folk giver falske oplysninger?
At der kommer forkerte spor i denne sag?
Desværre, ja. Dem får jeg hver dag.
Stort set alle vidneudsagn fører ingen vegne.
Og nogle vildleder efterforskningen.
Der er et vidne,
som politichefen finder under efterforskningen.
Han sagde, at han vidste, hvem der havde begået forbrydelsen,
og at de var fra Mar del Plata.
Han kender navnene og beskriver deres udseende.
Sammenlignet med Pinamar er Mar del Plata markant anderledes,
både geografisk og socialt.
Mar del Plata er en meget større by med en helt anden livsstil.
Faktum er, at denne gruppe mennesker fra Mar del Plata
havde forbindelser til organiseret kriminalitet.
Margarita Di Tulio med øgenavnet "Pistolskaftet Pepita"
var en af dem.
Man vidste, at hun bestyrede flere af bordellerne
og stod for prostitution i havneområdet.
Mit øgenavn kommer fra gammeldags journalistik,
da jeg var ung, fordi jeg var…
Jeg elskede at gå med pistoler.
Jeg brugte altid en .38.
Tippet, der førte til Pistolskaftet Pepita og de fire mænd
kom fra et vidne ved navn Carlos,
som hævder, han hørte Margarita Di Tulio sige dagen før forbrydelsen,
"Der er en Noticias-journalist, der generer os.
Vi må skaffe ham af vejen."
Han sagde alt det her,
fordi han havde hørt det,
da han angiveligt infiltrerede dem.
Han havde information,
der førte til anholdelsen af den såkaldte "Pepitos."
Det blev udstødt ransagningskendelser for alle.
Og under disse ransagninger blev der fundet en pistol,
som matchede det blystykke, som blev fundet i kraniet.
En af dem havde en pistol, og der var en forbindelse til dem.
Det var lidt uklarhed,
men da pistolen dukkede op, sagde vi: "Okay, der er en forbindelse her."
Her bliver en af de tilbageholdte, Margarita Graciana Di Tulio på 48 år,
ført til en af politiets køretøjer.
De forsøger at narre mig og Cabezas-familien.
Hvad kan du sige om pistolen?
De sagde, at de er uskyldige, og at sandheden skal frem.
Hvad siger du?
Det er løgn. En farce.
Hvorfor fik de dig ind i det her?
Mit navn er Alejandro Vecchi.
Jeg er advokat.
Og jeg var heldig med at blive ringet op af Mauro Viale,
som havde et fjernsynsprogram på ATC.
Hver gang jeg havde en sag, ringede han til mig.
Han sagde: "Ingen politikere og intet politi er involveret."
-Sært, ikke? -Ja, det…
-Det er underligt. -Hvorfor?
Han minder om en forsvarsadvokat.
Da jeg deltog i programmet den dag,
var al fokus på José Luis Cabezas-forbrydelsen.
Intet andet var vigtigere.
Og jeg havde set i fjernsynet,
at nogen var blevet anholdt i Cabezas-sagen.
Jeg kom til at tænke på noget og sagde:
"Det er mærkeligt, at dem, som er blevet anholdt, har advokater,
men familien har ingen."
Mit eneste forslag til familien var at lede efter en, de kunne stole på,
og få dem til at læse Dolores-sagsakterne, fordi der findes sandheden.
Det, som står i sagsakterne, vil afslutte sagen.
Da programmet er slut, omringer Cabezas-familien mig og siger:
"Okay, vi vil gerne have dig…"
Mine små døtre var der. Jeg ville ud derfra.
Jeg ville ikke involveres i sagen, fordi det var en sag…
Det var, som om en UFO var dukket op. Det var noget enormt stort.
Først sagde jeg nej.
Hjemme sagde jeg nej. Derefter ringede de til mig.
Så tog jeg hen til familien Cabezas.
Der mødte jeg José, Norma, Gladys…
Jeg mødte en familie, der kunne have været min egen.
Jeg elskede ham højt. Jeg elskede ham så højt.
I aner ikke, hvor højt jeg elskede ham.
Jeg var så stolt af mine sønner. José Luis var mit et og alt.
En som José Luis?
Han fortjente kun kys og kram. Jeg har aldrig mødt en sødere person.
Da jeg ankom til retten i Dolores, fandt jeg en totalt desorienteret dommer.
Og jeg så en sag, der allerede var plettet.
Stjernevidnet var Carlos Alberto Redruello,
en bondefanger med anklager i flere provinser.
Han endte i Bahía Blanca-fængslet.
Og da anklagerne blev samlet,
kom han ud seks eller syv måneder før forbrydelsen.
Efter ordre fra politichefen i Buenos Aires-provinsen
modtog denne mand en bil, en mobiltelefon
og gik fra at være eksfange til politiinformant.
Med andre ord en politispion,
der skulle efterforske nogle "narkoruter" i Mar del Plata.
Han havde også en idé om gruppens motiv og sagde, at disse folk var vrede,
fordi Cabezas efterforskede narkohandlen i havnen.
Men man mistænkte også,
at Cabezas havde haft til hensigt at afpresse dem
med de oplysninger, han havde.
EFTERFORSKNING AF DEN MYRDEDE JOURNALISTS LIV
Argumentet var, at José Luis Cabezas afpressede andre.
Han tog billeder af folk og forlangte penge af dem.
Enhver manual om efterforskning eller kriminologi
understreger vigtigheden af at efterforske ofret.
De kan starte en efterforskning af ham.
Men de kan ikke åbent anklage ham i en sag, der blev indledt et kvarter før.
Og det her var Mar del Plata.
Vi var i et andet univers end Pinamar.
Og vi havde intet med den verden at gøre.
Vi havde aldrig foretaget research der.
Jeg ved ikke, hvad der foregår i dette land.
Men i forhold til min søn…
Hvad laver de? Hvad forlanger de?
Hvad mere vil de have efter det, som de gjorde imod os?
Da jeg tog hjem til Cabezas' familie for første gang,
spurgte de mig, om jeg kunne ledsage dem til et møde med guvernøren Duhalde.
Før vi gik igen, spurgte han, om han kunne tale med mig under fire øjne.
Han sagde, at han stod til vores rådighed, og at det var en meget vigtig sag for ham.
Han ville vide, hvem der stod bag mordet på José Luis Cabezas.
Jeg har lovet Cabezas' forældre, at jeg en dag vil komme til nabolaget her
og fortælle dem, hvem der har dræbt deres søn.
Jeg følte mig underligt tilpas:
en blanding af frygt,
mistillid
og respekt.
Der var også en slags mafia-lignende aura omkring politiet og regeringen…
Og måske var det politiet, og han repræsenterer også politiet…
DOLORES BUENOS AIRES-PROVINSEN
Dolores er den by, hvor jeg blev født. Jeg kender den, og de kender mig der.
En lille by, hvor alle kender hinanden.
Det er et stille sted.
Selve byen har ændret sig.
En lille by,
som pludselig blev invaderet
af den største sag i Argentina og i hele regionen
og med en invasion af journalister, der overvældede dem.
Byen var fyldt med mediebiler og kabler i gaderne
og folk, der løb omkring, og caféer fyldt med journalister.
Det rystede byen i lang tid.
Dommer Macchi og domsmanden
havde ikke erfaring med at tale med medierne.
Hvad ved man så?
Sagen var overvældende.
Da jeg hørte dem kalde ham landsbydommer,
og han kunne lide at blive kaldt landsbydommer,
tænkte jeg, at de ikke kendte ham, fordi han var utrolig dygtig.
Og de mente "landsbydommer" som noget nedladende.
DOMMERAUTORITET
Vi journalister kunne manipuleres. De kunne manipulere os fra alle sider.
Vi kendte ikke sandheden.
Carlos Menem sendte indenrigsministeren, Carlos Córach,
og generalsekretæren, Alberto Cohan, til Dolores for at tale med dommeren.
Et besøg efter protokollen, hvor de stillede sig til rådighed
og tilbød alle nødvendige ressourcer for at hjælpe med at løse sagen.
Da de kommer ud af Macchis kontor, holder de pressemøde
og fortæller, at prøverne har givet et positivt resultat,
hvilket på en måde antyder, at sagen er blevet løst.
Dommeren har bekræftet, at der ikke er tvivl om,
at en af de pistoler, som blev beslaglagt, er ifølge eksperter
den pistol, som blev brugt til at dræbe hr. Cabezas.
Det var usædvanligt, da den officielle rapport ikke var klar.
At to af regeringens øverste embedsmænd et par dage efter forbrydelsen
tilsidesætter dommeren lige uden for retten
og siger, at sagen var løst, var grimt.
Dem, som har ansvaret for den her efterforskning,
er Buenos Aires-provinsens retssystem og politi.
Det er provinsen, som har ansvar for at efterforske den alvorlige hændelse,
som er sket i den.
Jeg tager altid ansvar.
Duhalde var en meget vigtig person.
Han var guvernør i Buenos Aires-provinsen, og han ville stille op som præsident.
Det førte til et skænderi med hans tidligere politiske partner,
som var Carlos Menem.
Eduardo Duhalde var vicepræsident under Menems første periode.
Så var han guvernør i provinsen,
og han var klar til at blive Carlos Menems efterfølger.
Der var gensidige beskyldninger, som var meget typiske.
Præsidenten siger: "Jeg ved ingenting." Guvernøren siger det samme.
De var de to sektorer, som havde mest magt.
Regeringen og Buenos Aires-provinsen udgør 40% af landet.
Alle så deres politiske mudderkamp i nyhederne.
Mordet på José Luis Cabezas,
som guvernør Duhalde kunne fortolke som en advarsel
mod hans forsøg på at blive præsident, er et emne i kampagnen.
Ugen efter mordet havde vi lejet en klub i General Madariaga,
hvor jeg skulle starte min præsidentkampagne.
Den hændelse betød selvfølgelig,
at jeg måtte sløjfe det event.
Det var midt i det.
Jeg var helt chokeret.
Duhalde var først overbevist om, at liget var en hilsen til ham
som en slags mafia-besked.
Det var en dødsdom for hans chance for at blive præsident.
PINAMAR BUENOS AIRES-PROVINSEN
Det er umuligt at kidnappe nogen i Pinamar uden at blive set.
Der var politikere og forretningsmænd overalt.
Pinamar var det sted i Argentina
med flest sikkerhedsvagter per kubikmeter.
Det betyder, at politiet var involveret, eller at de kiggede den anden vej.
Håndjernene.
Håndjernene fik mig til at tænke på politiet.
Det er normalt at antage, at politiet er involveret
i en forbrydelse, hvor beviser destrueres via ildspåsættelse.
Efterforskningen blev ikke gjort korrekt fra starten.
Rekonstruktionen af forbrydelsen og bevisindsamlingen.
Efterforskningen kunne ikke være så sjusket,
medmindre det var forsætligt.
Et af sporene var relateret til politiets indblanding
på grund af Noticias' forsidebillede med titlen "det forbandede politi".
Hvis der var nogen, vi havde tirret, var det politiet i Buenos Aires.
Vi havde lavet en forside med titlen "det forbandede politi".
En politistyrke, der blev afhørt for mange ting,
og som Eduardo Duhalde havde taget i forsvar
med den berømte sætning "Jeg har verdens bedste politi."
Og vi tog billeder af politichefernes hjem og generede dem derved.
De havde et væld af luksusbiler.
En af dem havde endda en yacht.
En anden havde et hus i Beverly Hills.
Cabezas tog hovedbilledet til den reportage.
Det er et billede af politichef Klodczyk.
José Luis havde intet problem ved at stå på skrivebordet
hos Pedro Klodczyk, politichef i Buenos Aires.
En meget magtfuld mand, som ledte Argentinas farligste styrke.
Han fotograferede ham ovenfra.
Fra et sted, hvor man har magt.
Klodczyk med sin velplacerede hat, sin uniform, en lyseblå skjorte og slips,
og som ser intimiderende på os.
Det billede er på forsiden sammen med titlen "det forbandede politi".
Det er modigt at sige det og vise det på forsiden.
Da vi forlod politistationen i La Plata efter interviewet med Klodczyk,
sagde Cabezas: "Det tilfredsstillende ved den her opgave
er at kunne stå på de skiderikkers skriveborde."
Da den forside kom ud, fik jeg en til at undersøge det,
og resultaterne bekræftede, at der var noget galt.
Jeg fyrede embedsmanden, selvom jeg ikke var helt sikker.
Vi tænkte, at nogen måske var blevet fornærmede,
og det kunne have ført nogen til at hævne sig.
Helt ærligt stolede jeg ikke på politiet i Buenos Aires,
fordi jeg havde været med til artiklen om "det forbandede politi".
Jeg vidste, hvordan de opererede, så jeg stolede ikke på dem.
Min første forklaring afgav jeg den 25. januar kl. 23:00,
samme dag som forbrydelsen.
Den afgav jeg til politiet i General Madariaga.
Så afgav jeg forklaring til efterforskere fra Dolores i et tilstødende værelse.
Det er aftenen den 25. januar,
hvor de udspørger mig om den research, som vi har foretaget.
Jeg fortæller dem om det.
Til sidst siger han: "Vær ikke bange. Du skal ikke være bange.
Hvorfor er du bange? Vi er her for at hjælpe dig.
Fortæl os et eller andet."
Jeg siger: "Kig på den første artikel, jeg har nævnt."
"Hvilken artikel?" "Den om Ara Pacis Hotel."
Og han spørger: "Hvem ejer Ara Pacis?" Den anden betjent siger: "Yabrán."
Politichefen bliver helt bleg.
Hvid. Han kigger på mig og siger:
"Nu ved jeg, hvorfor du er bange."
At tale om Alfredo Yabrán i Argentina
var næsten forbudt.
Ham blev vi frarådet at lave research om eller på nogen måde tirre.
At sige: "I må ikke tirre ham," provokerede os.
Vi ville finde ud af det, som vi ikke måtte finde ud af.
Yabrán var en af sønnerne fra en syrisk familie,
en af de mange immigranter, der kom til Entre Ríos.
En familie, som fokuserede på forretninger og på handel.
Født i Larroque.
Han flyttede til Buenos Aires som ung.
Og han begyndte at handle med militærdiktaturet.
Og beholdt han sine kontakter under den demokratiske regering.
Første gang jeg hørte navnet Yabrán, var i september 1991.
I årevis havde han haft forbindelse til myndighederne og den katolske kirke.
Og især med luftvåbnet i landet.
Men jeg havde aldrig læst om ham i medierne.
Jeg så aldrig efternavnet Yabrán. Alt om ham var meget hemmeligt.
Da Noticias begyndte at researche Yabrán,
forsøgte flere myndigheder at bremse artiklen.
Det endte med, at politiet måtte involveres,
fordi journalisten og fotografen, der tog hen for at tage billeder
af Yabráns fæstning i Martínez,
blev jagtet og beskudt.
Vi lavede en artikel på flere sider,
hvor vi skrev om den alvorlige hændelse med skuddene,
og vi fortalte Yabráns historie fra Entre Ríos til i nutiden.
Og for første gang hørte offentligheden om den mystiske Yabrán.
Han var den vigtigste forretningsmand i Argentina i 90'erne.
Det siges, at Yabráns formue var på fire milliarder dollars.
Men han styrede også de mest følsomme dele af landet.
Han ejede det private kurerpostfirma OCA
og clearede pengetransaktioner via OCASA.
Alle forretninger var placeret i Ezeiza lufthavn og andre lufthavne
via frilagre med firmaet EDCADASSA.
Fly blev lastet og tømt med firmaet Intercargo.
De toldfrie butikker…
Det betyder, at hvis et produkt ankommer til Argentina,
gik det igennem hele Yabrán-maskinen uden mellemmænd.
Det gav ham total magt.
KOMMUNIKATIONSSEKRETARIAT
Regeringen vil gennemføre ordren om at privatisere post.
I de sidste år
startede Domingo Cavallo en diskussion om privatiseringen,
da han advarede om, at Yabrán ikke ville blive begunstiget.
Planen er at tage problemet op
som en interessekonflikt.
På den ene side har vi hr. Yabrán, der repræsenterer sit postvæsen.
På den anden side er der mig.
Menem, landets præsident,
havde fundet en vigtig økonomisk allieret i Domingo Cavallo.
Jurist Domingo Felipe Cavallo,
sværger du…
Cavallo havde en personlighed og en politisk fremtid,
som han mente, kunne sammenlignes med Menem.
Jeg sværger.
Hvis du ikke gjorde, ville Gud og nationen kræve det.
En ekstrem karakter i økonomisk politik.
Bagmand til idéen om konvertibilitet,
som var den måde, de taklede et indgroet problem:
inflation.
Via loven bandt de pesoen til dollaren.
CAVALLOS KLAGE TIL KONGRESSEN DEN 23. AUGUST 1995
Alle disse hypoteser, disse antagelser,
og overbevisninger om,
at Yabrán leder en mafia,
har jeg opbygget ved at samle information.
Hr. Yabrán ville ødelægge postvæsenet.
Mr. Yabrán ville monopolisere postvæsenet.
Efter Cavallos fordømmelse blev Yabrán-sagen,
sammen med andre ting,
et vigtigt politisk emne i Argentina.
Var det postvæsenet?
Eller var det hele den række forretninger?
Hvis man styrer et frilager,
hvor varer kommer ind og ud, og der sker lastning og aflæsning af fly,
og der er postbiler, der kører på alle veje i landet,
er det mere end bare et postvæsen.
Det er en stat i en stat.
Det er en kamp om magt, ikke om postvæsenet.
Menem sagde, at han ikke vidste,
hvilke aktiviteter økonomiministeren henviste til,
og at man skulle spørge Cavallo.
Der var tydeligvis en intern tvist.
Domingo Cavallo forlod regeringen.
Menem og Cavallos tvist var et vendepunkt.
Intet var det samme efter det.
Cavallo kommer tættere på Carlos Menems rival, Eduardo Duhalde.
Og Domingo Cavallo anklager ikke blot Yabrán,
men også Menems politiske modstander.
Da økonomiministeren, Domingo Cavallo,
klagede over, at der var en meget magtfuld mafia,
og at chefen for mafiaen var Alfredo Yabrán,
var det, som om lyset blev tændt for alle journalister,
og de ville se, hvem den person var, som de ikke kendte.
Jeg anser dem for at være en mafia. Hvorfor?
De gemmer sig.
De viser ikke deres ansigter.
Der er ikke engang billeder af dem.
Jeg prøvede at få et interview med Alfredo Yabrán.
Jeg siger det til vores chefredaktør, Héctor D'amico,
og han siger, han kan huske en journalist, der troede, han kendte Yabrán.
En eller to dage senere svarer han, at Yabrán ville mødes med os.
Vi når frem til det, der var Yabráns palæ.
Han modtager os med åbne arme på fortovet.
Han fører os hen til gæstehytten.
Han forsøgte at virke sympatisk over for os.
Han var især venlig,
da han afviste både vores research og Cavallos klager.
Vi spurgte igen og igen efter et interview.
Vi prøvede at overbevise ham om at stå frem.
Havde han ikke noget at skjule, ville det være en fordel.
Han sagde, han ikke ville interviewes.
Endelig overtalte vi ham til at besvare fem spørgsmål.
Vi tog hen for at fotografere ham.
Han siger sætningen:
"At fotografere mig er det samme som at skyde mig i panden."
Og han løfter sin hånd op til sin tinding.
Vi tager tilbage
med en smule tekst med et par citater fra Yabrán,
men uden et foto.
I sommeren 1996 havde vi allerede information om,
at forretningsmanden havde investeringer i Pinamar.
Efter Cavallos anklager
var et af hovedmålene at få et billede af Alfredo Yabráns ansigt.
Yabráns hus var under opsyn.
Fordi han kunne lide mystik,
kaldte han det "Narbay", som er Yabrán baglæns.
I midten af februar lukkede vi nærmest ned,
så vi kunne tage tilbage med José Luis.
En af mine kilder ringer til mig og siger "I morgen ankommer onklen."
Onklen var Yabrán,
som var så skræmmende, at ingen turde sige hans navn.
José Luis og jeg aftalte at mødes og køre hen til Yabrán klokken 7:00.
Og vi ser ham ankomme.
José Luis fotograferer Yabrán ved sit hus, men det er bagfra og kan ikke bruges.
Først gav en kilde mig information om,
hvilke telte Yabrán havde reserveret i Pinamar den sommer i 1996.
Kilden fortalte også, at Yabrán havde mange faste rutiner.
Han tager aldrig til stranden om formiddagen, men først klokken 16.
Vi tog derhen med José Luis' kone og nogle andre venner.
Og så kommer der nogen,
og de placerer en strandstol foran os,
og en kvinde spørger mig: "Ligner han ikke den fyr?"
Og jeg siger, "Han ikke bare ligner ham. Det er ham."
Vi bliver der og holder øje.
Yabrán var en, man lagde mærke til.
Han var en stor firskåren fyr med hvidt hår.
José Luis sagde: "Jeg har ikke en vinkel." Der var mange på stranden. Det var sommer.
Efter et stykke tid ser vi Yabrán gå i nordlig retning med sin kone.
José Luis siger: "Jeg har ikke en vinkel." Jeg siger: "Han vil komme tilbage."
Efter 40 lange minutter ser vi ham komme tilbage.
Og da hun ser ham komme,
stiller Cristina, José Luis' kone, sig op til et billede.
Men han tog faktisk et billede af Yabrán.
Da José Luis tog billedet,
gik det op for os, at det ville blive et utroligt billede.
Vi var drevet af adrenalin
efter at få noget unikt fra et journalistisk synspunkt,
og noget, som alle ønskede at få.
Vi tænkte måske ikke på konsekvenserne.
Min del af artiklen havde at gøre med Yabráns forretninger i Pinamar
og et vandsports-havneprojekt, han ville lave.
Det var meget prangende. Pengene passede ikke.
I Pinamar sagde de, at det var hvidvaskning af narkopenge.
Vi tog tilbage til det kontor, vi havde i Pinamar.
José Luis ringede til sin chef. Han siger: "Hvad har du?"
"Jeg har Yabrán på stranden med sin kone."
Noticias var enormt spændt.
Filmrullen sendes til Buenos Aires til fremkaldelse.
Jeg var den første til at se billedet. Jeg sagde: "Fantastisk billede."
Det var fantastisk. Meget klart med en sløret baggrund.
To uger senere udkom Noticias men den forside
med titlen "Yabrán slår til igen," med Yabrán på forsiden.
Og det var revolutionerende journalistik.
Det var det billede, alle havde ledt efter.
Den næste sommer, sommeren 1996 til 1997,
var Yabrán stadig meget interessant.
Vi tog tilbage til Pinamar med et mål, vi havde sat os selv,
og det var det ultimative:
at få et interview med Yabrán med alt, hvad dertil hører:
billeder og en artikel og al den slags.
José Luis ankommer den 15. december 1996, og jeg ankommer den 20. december.
Da jeg ankom, sagde José Luis,
"En kilde sagde, at nogle af Yabráns folk prøvede at få min adresse i Buenos Aires."
For mig var den historie slutningen på det.
Jeg kan ikke huske, at José Luis sagde: "De truer mig."
Men jeg ved,
at han ikke følte sig godt tilpas med,
hvordan det gik, efter han tog billedet sommeren før.
Der var en hændelse.
José Luis og Gabriel var ude på en reportage,
og nogen skar hul i et af deres bildæk.
Vi tog dækket hen til en mekaniker.
Da vi hentede det, sagde fyren:
"Nogen har gjort det imod jer."
Gabriel Michi hørte, at Yabrán spiste middag på et steakhouse.
Man vidste, at Yabrán altid havde sikkerhedsvagter.
Gabriel bekræftede det også på det tidspunkt,
hvor han tog hen for at interviewe ham,
og han havde et voldsomt møde med sikkerhedsvagterne.
Det kunne have givet det indtryk,
at der var sket noget alvorligt, eller at der var noget alvorligt på vej
i forhold til den opgave, som Noticias-teamet havde i Pinamar.
Vi vidste, at Yabráns vagter var ret aggressive.
men vi havde adrenalinen til at fortsætte
og afsløre, hvem Yabrán var, selvom han var værre end frygtet.
Det var måske irrationelt.
Og i bagklogskabens lys vil man nok sige: "De var skøre."
Men hændelsen med José Luis var ikke sket endnu.
Yabrán havde en militær sikkerhedsstyrke. Hundredvis af militærmænd var i den.
De leverede ydelser til Yabráns firmaer.
Men samtidig var 20-30 personer en del af Yabráns personlige sikkerhedsstyrke.
Den inderste cirkel var undertrykkere fra militærdiktaturet.
Godaften.
-Godaften. -Godaften.
Hr. Yabrán, i årevis har du holdt en…
…ikke bare lav, men nærmest ikkeeksisterende profil.
Den gådefulde Yabrán.
Og nu ændrer du pludselig strategi. Hvorfor nu?
Man kan umuligt undgå at snakke om ham.
Og det er nok derfor, han begynder at skabe sin egen fortælling,
for at modsige Domingo Cavallos fortælling.
Domingo Felipe Cavallo
vil have alle os argentinere til at tro,
at der er en amerikansk gangsterfilm her
med en fæstning, hvor der bor en mafioso…
…med…
…en privat sikkerhedshær
og med regeringskontakter.
Kort sagt:
en stat i en stat.
Yabrán begynder at vise sig offentligt.
Jeg har ingen kommentarer. Jeg er ked af det med Cabezas-sagen.
Yabrán, hvorfor er dine vagter ikke under mistanke for Cabezas-mordet?
Jeg har ikke vagter, frøken. Kan du se nogen nu?
-Kan du se dem? -Da du kom ind i retten, ja.
Mens han prøver at rense sit navn,
siger han noget, som gør det hele mere kompliceret.
Og så giver han Clarín et interview.
På et tidspunkt spørger de dig, hvad magt er.
Du svarer:
"Magt er at forblive ustraffet."
Ja.
Det er den sætning, der bedst beskriver, hvem Yabrán er.
Med én sætning kan han beskrives.
For det første, er jeg,
som jeg før har sagt, ikke klar til at afgive svar til fem journalister.
Og for det andet må jeg tilstå,
at da de spurgte mig om en med magt, og jeg sagde det, jeg sagde,
tænkte jeg på Cavallo.
Det er ham, som går ustraffet.
Den 9. april 1997
får jeg et opkald fra nyhedsmagasinet om morgenen.
Og de siger til mig: "Det ser ud til, at de har fundet et spor."
Der var gået to eller tre måneder efter hændelsen,
og senator Martínez ringer til mig.
Han siger: "Jeg kan ikke sove. Jeg må tale med dig. Kom til San Vicente."
Der har han et landsted. Og han mødte mig der.
Han sagde: "Min chauffør sagde forleden, da Cabezas blev slået ihjel,
at han ved, hvem der stod bag."
Jeg var i chok.
Jeg sagde til ham: "Carlos, vi må gøre noget.
Hvis din chauffør sagde det, så hent chaufføren.
Der er en belønning på 600.000 dollars."
"Han nægter. Han er bange."
Han sagde, at han hellere ville forlade sit job.
Han ville ikke have noget med det at gøre, fordi han var bange.
Men så fik vi en idé til at få ham til at snakke.
Et straffespark til Argentina.
Den dag spillede Argentina mod Bolivia i fodbold.
Og jeg siger: "Hent ham. Kom med ham. Han har kørt dig herhen."
Han kom, og vi begyndte at se kampen,
og vi drak vin og snakkede.
Så spiste vi middag.
Vi spiste middag, og drengen begyndte at slappe af.
Han sagde, han ikke ville involveres, men han fortalte mig alt.
Han vidste ikke, at vi filmede ham.
Duhalde ringede til familien
og forberedte sig på at tage til Dolores.
Han ville tage medbringe mappen med navnene på de ansvarlige.
Da begyndte alt at rulle
med advokaten Vecchi, der kæmpede for at fælde Pepitos.
Duhalde sagde:
"José Luis kommer ikke tilbage,
men jeg vil fortælle dig, hvem der dræbte ham."
Og det gjorde han.
Guvernøren var mest interesseret i at løse forbrydelsen.
Man kunne se, at han havde travlt, som man typisk har politisk,
især da hans præsidentkampagne begyndte.
Derfor havde han en personlig interesse.
Hans indblanding var vigtig,
især da Los Hornos blev involveret i sagen.
Jeg kom i kontakt med én person,
og kun én person,
som jeg ledsagede,
og som fortalte mig, hvad der var sket.
Informationen involverede fire personer, der åbenbart var Los Hornos-banden,
og som bestod af:
Auge,
Retana,
González
og Braga.
Disse personer havde angiveligt været involveret i forbrydelsen,
og de var ikke blevet undersøgt eller efterforsket under sagen.
Bydelen Los Hornos er ti minutter fra centrum af La Plata.
Det består af vakkelvorne huse og fattige mennesker.
Der var folk fra et fattigt område,
som var hooligans fra holdet Estudiantes de La Plata.
De havde pralet med deres forbrydelser mod andre fans.
Der var mere end ét vidne, som sagde, de havde hørt dem tilstå forbrydelsen.
Vidnerne var afgørende i forhold til deres anholdelser.
Retana, tror du, at du går fri?
González, bliver du presset af politiet?
Da det var tid til at afgive deres erklæring,
blev alle overraskede over,
at de unge mænd fra Los Hornos tilstod, at de havde deltaget i forbrydelsen.
Deres tilståelser var usædvanlige.
Det sker meget sjældent, at man tilstår en forbrydelse.
TILSTÅELSE FRA DEM, DER ER ANHOLDT I CABEZA-SAGEN
De tilstod, at de havde udført opgaver under ordre fra Gustavo Prellezo.
Prellezo var en politibetjent, der boede i La Plata.
Han havde rekrutteret dem og afgav ordren.
Gustavo Prellezo var vicepolitichef for politiet i Pinamar.
De sagde:
"Prellezo tog os med til Pinamar for at true en journalist."
Hvorfor tog du Los Hornos-banden med til kysten?
Hvad?
Hvorfor tog du Los Hornos-banden med til kysten?
Jeg tog dem bare med på ferie.
Hvis du tog dem med på ferie, hvorfor dræbte de så Cabezas?
Spørg dem.
Men du var der.
-Nej, jeg var ej. -Hvorfor sagde de, at du var morderen?
Troede du, de ville tilstå?
Andre politifolk, der samarbejdede med Prellezo, blev også anklaget.
SERGIO RUBÉN CAMARATA BUENOS AIRES POLITI
Der var Camarata, som var politichef i Valeria del Mar,
som er lige ved siden af Pinamar, og som havde givet dem et sted at bo.
Han lejede en lejlighed til dem.
Og så er der forbindelsen til Luna.
Han arbejdede på politistation i Pinamar,
og det var ham, der havde stået for opfølgningsarbejdet.
FLERE POLITIBETJENTE FORVENTES AT BLIVE ARRESTERET
Politiet har også anholdt Silvia Belawsky de Prellezo,
som også er kriminalbetjent for politiet i Buenos Aires.
Silvia Belawsky var Prellezos ekskone.
De havde en datter sammen.
Hun var også politibetjent og boede i Los Hornos.
Hun havde bedt en kollega om
at finde José Luis Cabezas' straffeattest
i politidatabasen i Buenos Aires-provinsen,
hvilket var ekstremt mistænkeligt.
Det var et faktum, at Los Hornos-gruppen var forbundet til politiet.
José Luis Cabezas tog to meget symbolske billeder:
billedet af Klodczyk til artiklen "det forbandede politi",
og billedet af Yabrán på stranden med sin kone.
Begge billeder bliver til symboler.
Hvert af disse billeder repræsenterer forskellige magtsfærer.
Derfor er spørgsmålet: Er det Yabrán eller "det forbandede politi"?
Håndjernene var en besked fra gerningsmanden.
Se. Politiet var der.
Det kunne være Yabrán.
Men det kunne også være "det forbandede politi".
Det spor pegede mere i retning mod Duhalde.
Medarbejdere fra Noticias ringer sent om aftenen
og siger "Duhalde vil tale med dig, men kun med dig."
Jeg tager af sted og han spørger mig:
"Hvad tror De? Hvem er bag den her forbrydelse?"
Jeg sagde:
"Jeg tror, at det politiet i Buenos Aires eller Alfredo Yabrán."
Og han siger: "Nej, jeg ville sige, at det var Yabrán."
Duhalde var nødt til med det samme
at bestyrke mistanken til Yabrán
på grund af konflikten med Menem.
Bare det her ikke blot er en syndebuk,
så provinsens guvernør kan løse mordet og fortsætte sin præsidentkampagne.
Intet, de siger, vil folk tro på. Det tror jeg i hvert fald ikke.
De gør det for at distrahere folk og underholde dem,
så vi tror, at det er forbi, men det tror jeg ikke, at det er.
På det tidspunkt løsladte appelretten folk fra Mar del Plata,
da en anden gruppe viste sig og tog ansvar for hændelsen.
Dine første ord i frihed, Margarita?
Hvorfor involverede Redruello dig i denne sag?
Jeg har aldrig mødt en eneste journalist eller fotograf i mit liv.
Vi var uskyldige. Det råbte vi.
Og nu ved alle, at vi var uskyldige.
Jeg håber, sandheden kommer frem i denne sag.
Sådan begynder det fulde billede af sagen at vise sig,
og det bliver tydeligt, at Los Hornos-banden er involveret.
De begynder at give oplysninger,
som de kun kunne vide, hvis de havde været der.
Folkene fra Los Hornos sagde, at Prellezo havde skudt ham to gange.
Indtil da vidste man slet ikke,
at José Luis var blevet skudt to gange i hovedet.
Den første obduktion havde vist ét skud.
Derfor bad de om en ny obduktionsrapport.
I den anden obduktion blev der fundet et skudhul mere.
De bekræftede, hvad Los Hornos-banden sagde.
De sagde, at på vej tilbage tog de Cabezas' kamera
og smed det ud over en af de mange broer på vejen.
Den morgen hørte vi, at der kunne være nyheder om kameraet.
Jeg skulle på direkte
og beskrive det arbejde, som dykkere og politiet udførte.
Der foregik en hel masse i den lagune.
Efter endeløs søgning dukkede det endeligt op
og blev straks identificeret på grund af klistermærkerne på det.
Vi kan se klistermærkerne.
I kan se dem på det kopierede billede
og her på kameraet, som de lige har fundet.
De vender den om, og jeg ser José Luis' børns klistermærker.
Indtil da havde vi kun beskrevet kameraet, men vi havde ikke set det.
Det gjorde mig så trist. Det var ikke bare en tilfældig historie.
Det var historien om et liv.
Det er et menneske, der blev dræbt,
mens han udførte sit arbejde i et demokrati.
Med masser af revet ost.
De dræbte ham uden videre.
De rev en far væk fra sine børn.
Cabezas-sagen…
Sagen, ikke?
Det er ikke en sag.
Det er ham.
Efterforskningen blotlægger langsomt og sikkert alle fakta.
Inklusive hjernen bag det?
Det ser ud til, at sagen stort set er løst.
Prellezo måtte have et motiv.
Hans hus bliver gennemsøgt, og man finder blandt andet en kalender.
Og man ser forbindelser mellem Prellezo og Yabrán.
De forbindelser var endda krypteret, hvilket virkede mistænkeligt.
Hvorfor skjuler de deres forhold?
Og Yabráns visitkort er blandt hans personlige ejendele,
med Yabráns håndskrevne telefonnumre.
Vi havde et dødeligt våben mod dem.
De ville aldrig have troet, at vi ville finde sådan noget.
Det var den første sag, som blev efterforsket af Dolores politi,
hvori telefonkommunikation blev undersøgt.
Det var måske derfor, at de blev overrumplede.
Dette er den berømte Castelli-bunker,
hvor Excalibur arbejder hver dag,
herunder de kriminalbetjente, som er ledet af Victor Fogelman.
Excalibur-systemet var blev testet med succes
i forskellige FBI-efterforskninger.
De kunne nu visualisere telefonopkald på en ny måde.
Og det lykkedes dem via et computersystem at skabe forbindelser mellem telefonerne.
De første opkald fra Gustavo Prellezos dukker op
til og fra forskellige folk fra Pinamar politistation.
Og et telefonnummer dukker op flere gange.
Det var en uidentificeret mobiltelefon.
De fandt ud af, at den var registreret under navnet Bridess.
Bridess er et vagtfirma,
der ejede alle andre vagtfirmaer i Yabrán-gruppen.
De finder ud af telefonnummeret til det berømte Bridess
blev brugt af Gregorio Ríos, chef for Yabráns sikkerhed i hjemmet.
Gregorio Ríos var en pensioneret stregbefalingsmand i hæren.
Han var en, som Alfredo Yabrán stolede på.
Krydsforbindelserne mellem opkaldene
gjorde det muligt at opdage, at Gregorio Ríos
havde flere samtaler med Pinamar politistation
end nogen anden station.
Og da datoen for forbrydelsen nærmer sig, øges antallet af samtalerne mere og mere.
De sidste dage var der utrolig mange opkald,
og de viser, hvor Michi og Cabezas var.
De forsøgte at tage et billede ved huset…
Den dag, vi kom tæt på Yabrán,
var der et væld af opkald fra Yabráns vagter,
som holdt øje med os fra en lejlighed,
til Pinamar politistation
og med Yabrán og Prellezo og Los Hornos-banden.
Det var ligesom et katten efter musen.
De fulgte efter dem, men blev selv forfulgt.
Det skete ikke, da vi lavede artiklen om politiet.
Det skete, da vi kom tæt på Yabrán.
Efter forbrydelsen stopper alle opkaldene.
Da forbrydelsens sker, stopper alle opkald.
Klokken 15.45 ankommer forretningsmanden Alfredo Yabrán
til Dolores forbundsdomstol.
En utrolig larm.
Vi kunne ikke lade være med at ringe til Yabrán for at spørge ham hvorfor,
så han kunne forsvare sig over for os.
Vi ville vide, hvordan Prellezo var involveret.
Alfredo Yabrán kommer ud som lovet.
Hans første udtalelse var informativ.
Den skabte også et stort chok.
Det var en af de få gange, han kom i retten for at vidne.
-Alfredo Yabrán. -Yabrán.
Yabrán måtte forsvare sig.
Han måtte vise, at han ikke var involveret i forbrydelsen.
Hvad vil du fortælle Macchi, Yabrán?
-Sig det til kameraerne. -Yabrán går ind.
Jeg husker hans udsagn. Det var meget langt.
Han virkede meget respektfuld og høflig.
Han virkede meget nede på jorden og venlig.
Han behandlede alle med respekt.
Hans udtalelse efterlod ikke mange huller.
Han besvarede alle spørgsmål, han blev stillet.
Og han virkede villig til at deltage i retsprocessen.
Excaliburs bidrag til efterforskningen
endte med at være noget af det vigtigste i sagen,
fordi det bekræftede alt, der var blevet afvist.
Og meget mere.
MERE KONTAKT MELLEM YABRÁN OG REGERINGEN
Vi bad om alles opkaldshistorik,
især fra de telefoner, som Alfredo Yabrán havde ringet til.
Nogle af dem ankom, og fra dem, som gjorde,
fandt vi en masse opkald til justitsministeriet.
Næsten alle i Menems kabinet havde haft kontakt med Yabrán.
Han havde opkald med distriktsadvokater,
embedsmænd, ministre, regeringshuset…
Det var ikke længere en sag,
hvor en forretningsmand uden politiske forbindelser
havde et problem med journalistik.
REGERINGEN FORTÆLLER ALT OM FORHOLDET TIL YABRÁN
Alle vidste også, at han var tæt på Menem, som var præsident.
Han havde besøgt regeringshuset.
Under efterforskningen var der også et besøg.
Vi udstedte en arrestordre den 20. juni,
og et par dage senere blev Yabrán modtaget
af den øverste minister i regeringshuset, regeringschefen.
Yabrán besøgte regeringsbygningen Casa Rosada,
hvor han fremviste en af de løbesedler, hvor der stod "glem ikke Cabezas,"
mens der foregik alle de demonstrationer, hvor folk forlangte retfærdighed.
Det, de laver, er som et slag i ansigtet på folket.
-En skændsel. -Protesterer du også?
-Selvfølgelig. -Dyt!
De levede i en boble.
Regeringen fik besøg af en, som var anklaget
for en af de værste forbrydelser mod argentinsk demokrati,
hvor de støttede en, der var under efterforskning
og hvor der var stærk mistanke om, at han var skyldig.
Der var tydeligvis ikke andet formål med det møde
end at signalere til offentligheden, at den person var beskyttet af regeringen.
Morder!
Forbandede svin!
-Morder! -Morder!
RÍOS ER ANHOLDT
Faktum er, at indtil september, hvor Ríos blev anholdt,
blev det aldrig offentliggjort, at retten var enig i vores hovedteori:
at det var en bande med et direkte eller indirekte forhold til Yabrán.
…fra Buenos Aires-provinsen.
Gregorio Ríos permanente tilstedeværelse
som chef for Alfredo Yabráns sikkerhed i midten af begge kontakter
var sammen med Yabráns historie hovedteorien.
YABRÁN INDRØMMER, AT HAN TALTE MED PRELLEZO
Yabrán indrømmede, at han havde set Prellezo.
De spurgte ham, hvorfor de mødtes.
"Fordi denne mand ville sælge mig et alarmsystem til Pinamar,
så jeg bad ham diskutere det med Ríos, og han ønskede mig godt nytår."
Prellezo indrømmede, han havde forbindelse til Yabrán.
Du dræbte Cabezas!
På et møde, han havde haft med Alfredo Yabrán før sommeren,
havde han sagt, han ville have en stille sommer
i forhold til det, som han betragtede som chikane fra pressen,
som han havde oplevet sommeren før.
Der var flere og flere beviser på,
at Yabrán var initiativmanden bag forbrydelsen.
Som beviserne kom frem,
fik min ungdommelige utålmodighed mig til at sige: "Macchi, vi har meget.
Det er nok til at udstede en arrestordre. Tror du ikke?"
Han sagde: "Vi kan altid anholde ham senere."
Vi var meget nervøse undervejs.
Sagen nåede mange plateauer.
Den virkede til at stå stille.
Er der nogen, som vil skjule sandheden?
Jeg hørte det i fjernsynet i går. Det går frem og tilbage.
-Nogen dækker over noget. -Ja.
-Tror du det? -Ja.
-Det har jeg sagt før. -Vil de skjule sandheden?
Hjernen bag forbrydelsen arbejder på, at sandheden ikke afsløres.
En med meget magt.
Jeg håber, at José Luis' mordere bliver anholdt.
CAEBEZAS' ENKE
Når jeg siger "mordere", mener jeg dem alle.
Ham, der fandt på idéen. Den, der udførte den.
Dem, der deltog. Dem alle sammen.
Alle siger det. Hele verden siger det.
Jeg går ned ad gaden, og alle siger: "Det er Yabrán."
Vi insisterede hele tiden på, at Yabrán blev efterforsket og anholdt,
og det skete ikke, før Silvia Belawsky dukkede op.
Silvia Belawsky var på det tidspunkt gift med den hovedmistænkte, Gustavo Prellezo.
Den 15. Maj 1998 træffer hun en beslutning.
Jeg ved ikke, hvad der motiverede hende, men det må have været svært.
Til vores overraskelse,
da efterforskningen skred frem, bad hendes forsvar hende om at vidne igen.
Da hun skulle vidne,
husker jeg tydeligt,
hvor spændt man var på, om hun ville tale eller ej,
hvad hun ville sige, og hvilke oplysninger hun havde.
Fordi hun var Prellezos kone,
og efter at have efterforsket Cabezas,
antog vi, at der var mere at vide om den forbindelse.
Jeg ville gerne…
SILVIA BELAWSKY POLITIBETJENT
…forklare et par ting.
Der er mange ting, jeg har tænkt på.
Og…
Det, der skete, skete, og jeg fortalte, hvad jeg vidste. Ikke mere.
YABRÁN STÅR BAG DET HELE
Hun sagde, at hendes mand havde fortalt hende det.
At det var en anmodning fra Yabrán.
Gregorio Ríos havde bedt dem om at udføre den opgave,
og de måtte gøre det.
DU VOVER IKKE PÅ AT ÅBNE MUNDEN
Det viste, hvilket forhold Prellezos havde til Yabrán.
Og hun gjorde det klart,
at ordren om at angribe Cabezas var kommet fra forretningsmanden.
Og det var måske det vigtigste udsagn,
der førte til arrestordren af forretningsmanden Yabrán.
Hendes vidneudsagn var så overbevisende,
at dommeren endelig beordrede en arrestordre.
ARRESTORDRE PÅ YABRÁN
Der blev udført razziaer, og de fandt ikke Yabrán.
Da de sagde: "Den mand er på flugt,"
sagde jeg: "Umuligt. Hvordan kan han flygte? Han skal vidne."
YABRÁNS HUS UDSAT FOR RAZZIA, MEN HAN KUNNE IKKE ANHOLDES
Vi ville høre sandheden. Hvorfor gjorde de det mod José Luis?
Hvorfor havde de gjort det?
NYE FEJLTAGELSER I EFTERSØGNINGEN EFTER YABRÁN
Så ringede Duhalde til mig og sagde: "Hvad skete der?"
"Det ved jeg ikke."
"Hvad vil folk sige?
Politiet skal finde ham.
Du er politichef.
Du må lede efter ham med FBI."
YABRÁN ER STADIG PÅ FLUGT INTERPOL LEDER EFTER HAM
Det var umuligt, at Yabrán ville være der, hvor razziaerne blev udført.
Alle ville have troet,
at med hans kapacitet, magt og forbindelser
ville han kunne gemme sig et sted uden en udleveringsaftale.
I små byer spredes nyheder hurtigt.
Vi snakkede med alle kilder,
indtil vi hørte, at Yabrán var på San Ignacio-ranchen,
hvor han sandsynligvis planlagde sin flugt.
Jeg så bevægelser,
der bekræftede Yabráns tilstedeværelse.
Jeg blev der hele natten, og den næste dag ventede jeg på politiet.
Og så begyndte jeg at beskrive, hvad der skete.
Direkte fra San Ignacio-ranchen.
De leder efter forretningsmanden Alfredo Yabrán.
Jeg så mange enheder køre ud.
Og jeg kunne se, at politiet var nervøse.
Indtil videre har der været eftersøgninger,
som vi kan se på den ranch,
hvor dommer Macchi tror, at forretningsmanden vil blive fundet.
Det var bevis på, at Yabrán var der.
Men de fandt ikke Yabrán.
De gennemsøgte alt. Yabráns suite var låst.
De melder deres ankomst ved den lukkede dør
og spørger, om der er nogen.
De får intet svar.
De forsøger at åbne døren.
Og da de forsøger…
…høres et skud indefra.
Lige nu har vi store nyheder til hele landet.
Vi kan bekræfte,
at Alfredo Yabrán har skudt sig selv i hovedet med et haglgevær.
YABRÁN SKØD SIG SELV
YABRÁN BEGIK SELVMORD
ALFREDO YABRÁN ER FUNDET DØD UDBREDT OVERRASKELSE OG CHOK
VAR DET VIRKELIG YABRÁN, DER DØDE?
DER STILLES SPØRGSMÅLSTEGN VED SELVMORD
For det første herskede der stor tvivl, fordi medierne…
…ikke troede på, at det var Yabrán.
Jeg tror, han er i live.
-Og skjuler sig et sted? -Ja, helt sikkert.
Mange kilometer herfra på en ø i Caribien.
Under sengen.
I en septiktank.
Bag en bunke kontanter.
Det er svært at tro,
at en, som er så rig, ville have dræbt sig selv.
Halvdelen af folk sagde, det var løgn. Yabrán var stadig i live.
FOLK SPEKULERER STADIG OM SELVMORDET
En myte blev skabt omkring Yabráns død.
HVAD SKETE DER MED YABRÁN?
De siger, at nogen tog Yabráns plads,
så Yabrán kunne nyde en paradisstrand langt pokker i vold,
langt væk fra sin elskede familie.
HVEM TROR PÅ YABRÁNS SELVMORD?
Spørger man: "Tror du, Yabrán er død?" siger folk: "Nej, han tager solbad."
Jeg troede ikke, det ville ende sådan. Men det gjorde det.
Han tog den beslutning, fordi han blev trængt op i en krog.
Knap 50 mennesker omringede kisten med forretningsmandens jordiske rester.
Udvis respekt for de døde!
Er det her journalistik?
Og I ville have respekt for Cabezas!
Rådne medier!
Cabezas har fortjent vores respekt!
-Og vi respekterer ham. -Jeg har respekt for Yabrán.
-Han fortjente vores respekt. -I respekterer ikke nogen.
Dæk deres kameraer.
-Hold kæft! -Pas på kameraerne.
Endnu en fase afsluttes i den mest chokerende nyhedshistorie.
En magtfuld mand er væk,
da han besluttede at undgå retfærdighed på Jorden.
I et af de to breve, han efterlod,
anklagede han to politikere.
Høje dommer, I lyset af den enorme fordømmelse,
som er ledet af Domingo F. Cavallo
i samarbejde med de skruppelløse politikere,
som vil give Duhalde patent på sandheden og gøre ham til hersker af landet,
Brevet var dateret dagen og underskrevet, så der ikke kunne herske nogen tvivl.
Han refererer politisk til to personer,
som han konstant havde problemer med.
Han skriver til sidst, at han er uskyldig i mordet på Cabezas.
Hvorfor tog Yabrán den beslutning?
Han havde værdighed. Han blev trængt op i en krog.
Han har en familie ligesom Cabezas-familien.
Han ville ikke anholdes af den skide guvernør.
Han stod bag det.
Men vi vil vide, hvem der dræbte jeres kollega,
hr. José Luis Cabezas,
og hvad motiverne var,
som førte til, at Yabrán tog sit liv.
Det bliver efterforsket.
Der her forvandler historien
til et af de mørkeste kapitler i Argentinas historie.
Sandheden er, at jeg var meget skeptisk i starten.
Alle sagde: "En fyr som Yabrán begår ikke selvmord."
Efter at have undersøgt emnet, talt med vidner,
og have set forandringerne i hans miljø efter forbrydelsen,
blev jeg overbevist om, at han begik selvmord.
Spørgsmålet var hvorfor.
Yabrán begik selvmord, fordi han var ved at blive anholdt.
Det betyder ikke nødvendigvis, at han var skyldig.
Menems regering forsvarede
Alfredo Yabráns uskyld indtil det sidste.
Det er tydeligt, at nogen holdt op med at beskytte ham.
Nogen sagde: "Nu er det din tur."
Det er svært at få folk til at forstå, at rige mennesker også kan begå selvmord.
Magtfulde mennesker føler sig også til tider trængt op i en krog.
At forestille sig selv i håndjern foran alle
og i fængsel i Buenos Aires-provinsen,
en provins regeret af Eduardo Duhalde,
var ydmygende og farligt.
Jeg hælder til selvmordsteorien
i forbindelse med en psykologisk profil som Yabráns.
Dolores er gået tilbage i tiden.
Byen er igen fuld af politibiler og kriminalbetjente
som i starten af sagen for tre år siden.
Hvad tænkte Norma og José på,
mens de sad i det samme lille værelse,
som deres søns mordere,
mens de ventede på en dom?
Alle vidste, at offentligheden ventede på, at sagen blev løst,
og at den blev løst så grundigt som muligt.
Jeg beder om at få ordet, fordi De lige har talt om mig.
Ja, nu…
-De sagde, jeg kunne… -Ja.
Det var chokerende at se dem sammen.
Der var en, der stirrede på mig og udfordrede mig.
…under samme navn,
Buenos Aires-provinsen,
den 25. januar 1997
klokken 8.20…
Der var en tom stol,
fordi vi desværre ikke havde bagmanden,
som havde beordret sin sikkerhedschef
til at holde journalisterne væk om sommeren.
Alfredo Yabrán.
Det er blevet fastslået, at inde i udgravningen,
der vender væk fra vejen, er der et køretøj.
Et køretøj, der er helt afbrændt.
Vi ledte efter forklaringer
og efter dem, som var ansvarlige for den grusomme forbrydelse mod Cabezas.
Og man kunne lugte benzin.
Hvad de gjorde mod ham, og at de havde brændt ham…
Vi ville have en forklaring.
APPELRETTEN
Før vidnet Michis vidneudsagn til protokols.
Tidligt om morgenen den 25. januar
dækkede vi Andreanis fest.
Det logiske ville have været at forlade festen sammen med José Luis.
Jeg tænker hele tiden, at hvis vi havde været sammen,
ville vi begge have endt som ham.
Det tvivler jeg ikke på.
Det, de beskriver, er, at de var til festen,
men de kidnappede ikke Cabezas der,
hvilket vi ellers havde troet.
De fulgte efter ham.
De gik hen imod José Luis' dør,
og da José Luis kom hjem, afskar de ham vejen ind
med pistoler og de greb ham bagfra.
De slog ham og satte ham ind i vores bil,
den hvide Ford Fiesta.
Han var kun syv eller otte meter fra sin kone.
Hvis han havde råbt
eller givet en advarsel eller et signal om, at han var i fare,
ville hans kone have set ham.
De tog ham med ud på vejen mod udgravningen General Madariaga.
José Luis' krop havde mange skader, så han blev tortureret på vejen derhen.
De tævede ham.
Prellezo stiger ud af bilen og er ansvarlig for hele operationen.
De hiver José Luis ud.
Prellezo placerer ham bagest i udgravningen
og skyder ham to gange i hovedet.
Efter at have skudt ham,
beslutter han også at sætte ild til bilen
i den samme udgravning, hvor bilen blev fundet.
Gustavo Prellezo koordinerede kidnapningen af José Luis.
Han gjorde det på ordre fra Gregorio Ríos, chef for Yabrán sikkerhedsvagter,
og Alfredo Yabrán.
Da de forlader udgravningen,
fortæller Los Hornos-banden om et opkald, som Prellezo foretog.
Prellezo ringede til Luna og sagde: "Tillykke med fødselsdagen."
Det var ikke Lunas fødselsdag.
Jeg antager, at det betød: "mission udført."
Goddag.
Den 2. februar 2000 faldt dommen endelig.
Alle morderne blev dømt.
Gustavo Daniel Prellezo dømmes til livstid uden mulighed for prøveløsladelse.
Gregorio Ríos,
som igangsætter af forbrydelserne…
De var livstidsdomme.
Livstid uden mulighed for prøveløsladelse for alle politibetjente,
og livstid for de civile.
Den maksimale straf i loven blev givet til de tidligere betjente Gustavo Prellezo,
Sergio Camaratta og Aníbal Luna.
De tre dommere var ligeglade med hvem, som havde trykket på aftrækkeren.
De så på, at de alle havde været der og deltaget i forbrydelsen.
LIVSTID TIL CABEZAS' MORDERE
Jeg begyndte at græde. Det gjorde ondt.
Jeg var ikke kun vred, men også knust.
Men jeg er meget vred og hader dem.
Mordere!
I fik, hvad I fortjente!
Argentina!
DECEMBER 1999
I december 1999 finder valget sted, og hverken Duhalde eller Menem vinder.
De la Rúa vinder.
Don Fernando de la Rúa.
Sandheden om, hvordan Cabezas blev dræbt,
ændrede den fremtidige politik.
Selvom det var en forbrydelse,
var den så vigtig,
at den blev betragtet som en politisk sag.
Guvernørens politiske karriere var slut.
Han tabte ikke kun valget. Han mistede også sig selv.
Han kunne ikke fortsætte sine politiske ambitioner.
Offentligheden kunne se korruptionen,
og hvor umoralsk den politiske autoritet var,
og de indså også, hvor forsvarsløse de var.
Retfærdighed!
-Cabezas! -Her!
Protesterne imod forbrydelsen mod José Luis blev til noget andet.
Det blev en repræsentation af alle uretfærdigheder
i det argentinske samfund.
Før mordet på Cabezas var der sket andre forfærdelige handlinger
såsom mordet på María Soledad Morales,
angrebet på den israelske ambassade og AMIA,
mordet på soldaten Carrasco,
eksplosionen i Río Tercero,
og de uhyggelige omstændigheder, som Carlos Menem Jr. døde under.
Alt det blev til dråben, der fik bægeret til at flyde over,
og offentligheden sagde: "Nu er det nok."
Efter Cabezas var der mange andre tilfælde,
hvor offentligheden gik på gaden og forlangte,
at begivenheder blev ændret, og det er sket mange gange.
DECEMBER 2001
GLEM IKKE CABEZAS
Forbrydelsen mod Cabezas var symbol på alle Argentinas lidelser.
I lyset af begivenhederne var straffen rimelig,
men afsoningen var ikke rimelig, fordi morderne kom ud før tid.
Et par år senere afsagde appelretten i Buenos Aires-provinsens en skamfuld dom,
som reducerede straffen,
og efter syv-otte år blev de løsladt,
og de er alle fri i dag.
De er til fare for samfundet.
GLEM IKKE CABEZAS
Aldrig igen.
Gid ingen andre forældre må lide for deres børn, som vi gør.
Nogle gange tænker jeg, at han vil åbner døren og sige:
"Mor, det var ikke mig, de brændte. Jeg er her."
Jeg ville gerne have haft, at José Luis blev kendt for, hvem han var.
Og ikke for det, der skete.
Ikke for det her.
Han kunne aldrig have forestillet sig, hvad hans død ville forårsage.
Han var en normal fyr. Han gjorde det, vi bad ham om og gjorde sit bedste.
Han gjorde sit arbejde, og gjorde det, han var bedst til.
Det er mit minde om ham.
Mindet om José Luis Cabezas er som en slags…
…baggrundsmusik, der følger med mig gennem livet.
Hver dag, om det så blot er ét minut, mindes jeg José Luis Cabezas.
Han er ikke en helt eller helgen.
Han er et eksempel.
Et eksempel på, hvad der er rigtigt, og hvad der ikke er,
og et eksempel på
hvad journalistik betyder, og hvad meningen med det er.
For os journalister,
som går ind og ud af folks liv,
når der sker noget,
når der er jubilæum,
er det én ting.
Når man er der, tæt på en familie, der lider,
indser man, at det, der er nyheder for os, er en daglig tragedie for dem.
Og det er den manglende tallerken på bordet…
…det tøj, hans forældre beholdt i årevis for at huske ham.
Det er det forfærdelige fravær i deres hverdag.
Det er ikke blot nyheder. Det er folk. Det er historier.
Og det kan ske for enhver af os.
For os, der elskede José Luis,
gør hans fravær meget ondt.
Men for hans mordere vil hans tilstedeværelse altid gøre ondt.
MONUMENT TIL JOSÉ LUIS CAEBAZAS I GENERAL MADARIAGA
Los Hornos-banden, Sergio González, José Luis Auge,
Horacio Braga og Héctor Retana, fik livstid i fængsel.
De kom ud mellem 2004 og 2007,
hvor de udnyttede en lov kendt som "2x1" til at reducere deres straf.
Retana døde i fængsel i 2001.
Gregorio Ríos, politichef Alberto Gómez,
og betjentene Gustavo Prellezo, Aníbal Luna og Sergio Camaratta
fik livstid uden mulighed for prøveløsladelse.
De fik dog nedsat straf, og alle blev løsladt.
Betjent Sergio Camaratta døde i Dolores-fængslet i 2015.
Den tidligere betjent Silvia Belawsky blev frikendt,
men blev idømt fire års fængsel
for bedrageri i forbindelse med den bil, der blev brugt.
Hun afsonede sin dom og blev løsladt i februar 2000.
Prellezo læste jura, mens han afsonede sin dom.
I 2015 blev han prøveløsladt.
Cabezas-familiens protester forhindrer ham i at arbejde professionelt,
indtil hans dom er helt afsonet.
Femogtyve år efter forbrydelsen mod José Luis Cabezas,
er ingen af de involverede i mordet i fængsel.
Hans familie kæmper for hans minde og imod straffrihed.
TIL MINDE OM JOSÉ LUIS CAEBAZAS 1961 -1997
Tekster af: Karen Marie Svold Coates