Downloaded from YTS.MX
DOKUMENT NETFLIX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Záchranný systém.
Pošlete prosím sanitku na rue du Tilleul.
Našli jsme tady muže,
má svázané ruce i nohy, pusu zalepenou páskou.
A rozmlácenou hlavu.
Je při vědomí?
Zatím jo, ale není na tom dobře.
Tvrdí, že ho unesli v Německu.
Hledají ho za úmyslné zabití.
Za úmyslné zabití?
Už nějakou dobu.
Jedná se o téměř 30 let starý případ.
V osmdesátých letech byla zavražděna čtrnáctiletá francouzská dívka Kalinka.
V případu právě došlo k neuvěřitelnému zvratu.
Otec, který bojoval.
Jde o otce, který se nikdy nezastavil.
Ví, kde bydlí vrah jeho dcery.
A já jsem věděl, jak mu pomoct.
Jednoduše.
Co uděláš?
Co uděláš jako otec?
Čeho jsi kvůli svému dítěti schopen?
LINDAU, NĚMECKO
10. ČERVENCE 1982
Bylo brzo ráno.
Rozezvonil se telefon horké linky,
tak jsem ho zvedla.
Ozvalo se: „Osoba v bezvědomí.“ A udali adresu.
Okamžitě mi blesklo hlavou:
ZÁCHRANÁŘKA
„Doufám, že to není u Krombachů.“
Sám je lékař, proč bychom tam jezdili?
Vyběhl ven.
A řekl: „Myslím, že už je pozdě.“
Vzal nás do místnosti,
kde ležela mrtvá dívka.
Kalinka, jeho nevlastní dcera.
Byl rozrušený, ale zároveň vyrovnaný.
Naopak matka nepřestávala plakat.
Byla naprosto zoufalá.
Říkala jsem si, že u dívky už nastala posmrtná ztuhlost.
Když jsem odcházela, všimla jsem si,
že má v ruce kanylu.
Zeptala jsem se Krombacha: „Co jste jí píchl?“
A on na to: „Kalcium.“ Prý si myslel, že by mohlo pomoct.
Celý den byla na sluníčku
a jeho napadlo jediné:
Že je to z toho horka.
Tak to řekl.
Tragická událost.
Nedávalo mi to spát.
Chtěla jsem vědět, jak to děvče zemřelo.
Ta smrt nebyla přirozená.
Něco se mi na tom nezdálo.
PECHBUSQUE, FRANCIE
Ráno 10. července 1982
mi zavolala její matka.
Oznámila mi šokující zprávu: Kalinka zemřela.
KALINČIN OTEC
Tvrdila, že Kalinka měla špatnou reakci na úžeh.
To mě složilo, byl jsem úplně mimo.
PECHBUSQUE, FRANCIE
Do Německa jsem přijel v noci.
Následující den jsem jel autem do nemocnice.
Vidím Kalinčin obličej…
Kalinka byla roztomilá.
Byla naše zlatíčko.
Byla opravdu moc milá.
Odmalička se usmívala.
Kalinka
je název květiny,
která kvete v mazurských lesích.
A v polštině to slovo
velmi pěkně zní.
Je takové melodické.
Pomodlil jsem se za to,
aby její duše našla odpočinek.
A potom jsem odešel.
Následující den, v domě její mámy,
jsem zašel za Nicolasem.
Bylo mu něco mezi 11 a 12 lety.
Právě on mi řekl,
že toho dne nedělali nic neobvyklého.
Kalinka nebyla nijak zvlášť unavená.
Teprve tehdy jsem…
Začal jsem mít pocit, že něco není v pořádku.
Naprosto zdravá mladá holka v perfektní kondici, a zemře.
To mi nešlo na rozum.
Snažil jsem se pochopit ten úžeh.
V Lindau svítilo sluníčko a bylo teplo, kolem 29 či 30 stupňů.
Nicméně
ve srovnání například s Toulouse tak velké teplo nebylo.
Takže bylo dost obtížné
jistým věcem věřit.
PECHBUSQUE, FRANCIE
RODINA BAMBERSKÝCH
Kalinčina máma navrhla, abychom ji pohřbili v Pechbusque.
Mám dojem, že v den pohřbu
se začaly šířit zvěsti,
že Kalinka možná zemřela v důsledku podání drogy.
Jmenuji se Elizabeth Aragonová, jsem sousedka Andrého Bamberského.
Pozdravili jsme se s ním na hřbitově.
Co jiného se dalo dělat.
Mluvila jsem o tom se sousedkami, které mi řekly:
„Povídá se, že zemřela kvůli injekci,
kterou jí dal nevlastní otec,
aby byla opálená.“
Tehdy mi bylo podáno tohle vysvětlení.
Injekce do žíly, aby byla opálená?
Zaráží vás takové fámy?
Ano, ale na druhou stranu
byla provedena pitva.
Snad při odchodu jsem její mámu požádal,
aby mi poslala kopii pitevní zprávy.
Asi po jednom dvou týdnech
jsem tak trochu vybuchl.
Byl jsem naštvaný, že jsem tu zprávu ještě nedostal.
Kdy jste začal podezírat pana Krombacha?
Na začátku října 1982.
Když jsem si přečetl pitevní zprávu.
Dostal jsem ji v němčině,
tak jsem si ji nechal přeložit.
Uvádělo se v ní,
že 400 cl Kalinčiny večeře
se zvrátilo z žaludku do průdušnice
a pokračovalo do plic. Udusila se.
I mně, který neví nic o medicíně ani pitvách,
bylo už při tom čtení
jasné,
že Kalinka zemřela v důsledku udávení,
nikoliv úžehu.
Ti dva soudní lékaři
však příčinu smrti nechtěli písemně specifikovat.
Tak jsem si to chtěl vyjasnit s Kalinčinou mámou.
A ona mi řekla, že tu pitevní zprávu nečetla.
Proč?
Objevila se také řada nesrovnalostí.
Mimo jiné souvisejících s pohlavím.
Každému musely být zjevné.
Poranění na pravém stydkém pysku.
Neschopnost určit,
zda před smrtí došlo k pohlavnímu styku, či nikoliv.
Mně byly jasné na první pohled, takže jsem si byl jistý.
Něco tady opravdu nehraje.
TOULOUSE, FRANCIE
Alexandre Parra-Bruguière, advokát. Na případu pracuji od roku 2010,
kdy si mě najala
matka Kalinky Bamberské.
Už na pohřbu měla pocit, že pan Bamberski z ní možná
bude chtít udělat komplice ve věci vraždy jejich dcery.
Za každou cenu chtěl zjistit, co se stalo, zatímco ona akceptuje Krombachovu verzi.
Paní Gonninová neví nic o medicíně, ale vzala si lékaře.
Vysvětlení Dietera Krombacha tedy nezpochybňuje.
Na trestný čin nemá žádné podezření.
Proč by měla.
Komisař mu telefonicky položil pět otázek.
Pan Krombach si je zapsal a odpověděl písemně z domova.
Z DŮVODU PŘEPRACOVÁNÍ MI BYLO POVOLENO ODPOVĚDĚT NA DOTAZY PÍSEMNĚ.
Neproběhlo ani vyšetřování.
Pana Krombacha nikdy
nepředvolali k ústnímu výslechu.
Sám píše: „Nejprve jsem připravil injekci 250 mg Solu Decortinu,
jímž jsem chtěl řešit šok.“
„Také jsem se pokusil aplikovat injekci do srdce.“
Chtěl jsem vědět dopodrobna, k čemu skutečně došlo.
Podal jsem tedy odvolání
ke státnímu zástupci v Mnichově.
MNICHOV
SOUDNÍ LÉKAŘ
Jmenuji se Wolfgang Eisenmenger.
Náš institut v Mnichově
obdržel kousek kůže,
který byl označen jako místo vpichu na paži.
Z hlediska toxikologie jsme nenašli žádný jed,
který by vysvětloval příčinu úmrtí.
Co si o těch injekcích,
které pan Krombach aplikoval Kalince v rámci resuscitace, myslíte?
INJEKCE 250 MG
Musím říct, že pro lékaře
jsou taková tvrzení neobvyklá.
Dr. Krombach při výslechu uvedl,
že dívku toho rána
našel v posteli ztuhlou.
Jakmile nastane posmrtná ztuhlost,
nedává absolutně žádný smysl pokoušet se o resuscitaci.
Něco tady nesedí. Ten člověk neříká pravdu.
Ale pokud jde o příčinu smrti té dívky,
nikam jsme se nepohnuli.
Na prokázání zabití, tedy úmyslného zabití,
nade vši pochybnost to nestačilo.
Šlo o otázku věrohodnosti
a soudního vyhodnocení.
Jsem Patricia Jollyová, novinářka.
Do Kalinčiny smrti
působila rodina Krombachových spořádaně,
všechno fungovalo dobře.
Kalinka Bamberská a její bratr Nicolas,
Krombachův syn Boris a dcera Diana.
Krombachova první manželka zemřela, když jí bylo 24 let.
Kalinčina máma nemluvila německy
a Dieteru Krombachovi bezmezně důvěřovala.
Je přesvědčena, že nic neprovedl.
Tvrdí, že je to dobrý otec
a že si nikdy nevšimla žádného jeho nevhodného chování
vůči její dceři.
Dieter Krombach je sympaťák, rád se směje,
je s ním legrace.
Německá justice se případu nevěnuje.
Pohledný lékař v bílém plášti…
Už tak jen málokdo bude s lékařem polemizovat.
Pan Bamberski je certifikovaný účetní,
velmi seriózní, až upjatý muž.
Zakusil zradu, když ho opustila manželka.
A rozvedla se s ním.
ROZVOD
André Bamberski vždycky dotahuje věci do konce.
Všechno se pro něj stává posedlostí.
Musí odvést dobrou práci, mít vše v pořádku, vše srovnané.
Neústupnost a odhodlání hraničící s posedlostí.
V červnu 1983
jsem napsal žalobci s dotazem,
jak bude vyšetřování pokračovat.
Odpověděl mi,
že Kalinka zemřela přirozenou smrtí
a že žádné další vyšetřování není potřeba.
Mezi řádky mi sděloval, že se tím nemám nadále zabývat.
Vzal jsem to velmi těžce.
A tak jsem vyrobil letáček.
Nechal jsem udělat 5 000 kopií.
A odjel jsem do Lindau.
Mým cílem bylo seznámit s tím případem veřejnost.
Ten den začínal pivní festival.
Jinými slovy ulice byly plné lidí.
Mohlo jich být 30 či 50 tisíc.
A já jim ty letáky rozdával.
Přečtu vám několik úryvků.
„Musíte se dozvědět, že v Lindau žije zločinec.
Je jím internista Krombach,
zabil moji úžasnou dceru Kalinku.
Co víc, lékařské zprávy naznačují,
že došlo k sexuálnímu styku.
Přesto se této otázce nikdo nevěnuje. Jak to?
Tímto veřejně žádám, aby bylo spravedlnosti učiněno zadost.“
Rozdával jsem ty letáky v zahrádkách kaváren, v obchodech
a všem, kdo stáli kolem.
Až přišla Krombachova dcera Diana
s policisty,
aby mě zatkli.
A tak mě zatkli a vzali do vazby.
Vyslechli mě a nakonec propustili.
Bylo jasné, že Krombach Kalinku zabil.
A taky bylo jasné, že já to nenechám být.
Podle mě byl navíc od samého počátku
přítomen pitvě,
což je také neobvyklé!
Jsem Yves Levano, advokát, působím v Paříži.
Dieter Krombach potřeboval francouzského právníka s dobrou znalostí němčiny.
Z hlediska pana Krombacha je pan Bamberski blázen.
Jinak to říct nejde, blázen.
Pan Krombach se pitvy neúčastnil.
Identifikoval Kalinčino tělo
a potom ze sálu odešel.
Soudní lékař prohlásil,
že samozřejmě hledali
stopy po znásilnění,
ale žádné nenašli.
Měla poraněný horní ret.
Přesně tak.
Zřízenci tělo oblékají a čistí.
U toho dochází k poškození.
V červenci panovala horka, tělo bylo velmi křehké
a v extrémně pokročilé fázi rozkladu.
Toť vše.
Oni dva soudní lékaři
odebrali z Kalinčina těla celý pohlavní orgán.
Nezvyklé je,
že následně…
Nevíme…
Nikde v pitevní zprávě se nepíše, co s ním udělali.
Na to nemám odpověď.
Na druhou stranu, chceme-li říct,
že za zmizením těch věcí stojí pan Krombach,
musíme také říct,
že pan Krombach má jednoho, dva, tři, čtyři, pět kompliců.
Lindau je místní letovisko.
Moc pěkné město.
Bývá v něm velká spousta turistů.
Krombach?
Provozoval úspěšnou praxi.
Vždycky měl plno.
Zůstala jsem jeho pacientkou,
protože jsem neměla důvod odcházet.
Netušila jsem, proč ta dívka zemřela.
Nevěděla jsem to.
Byl to dobrý doktor,
skutečně dobrý diagnostik.
Byl milý. Nedá se říct nic negativního.
Matka byla tichá, velmi zdvořilá.
Skutečně velmi milá, můžu říct.
Matka přijde o svou dceru, o její fyzickou přítomnost.
A pak se dozví, že pan Bamberski
z vraždy své dcery podezírá, vlastně víc než podezírá,
jejího manžela,
jehož ona nepodezírá vůbec,
a ji že má za spolupachatelku.
Říkal jsem si, a také jsem to napsal,
že se buď podílela na jednání,
které vedlo ke Kalinčině smrti,
nebo si nikdy nepoložila otázku,
jak Kalinka zemřela.
Co se vlastně stalo.
- Rozvod s panem Bamberským byl sporný? - Ano.
Ano, jejich rozvod byl sporný.
Takže všechno, co pan Bamberski předloží,
bude prostě zavrhnuto.
S Danièle jsem se seznámil v palačinkárně v Casablance.
To bylo v roce 1965, bylo jí sotva dvacet.
Dany byla pohledná dívka, vysoká, příjemná blondýnka.
Vzali jsme se rok nato.
Rok a půl poté se narodila Kalinka.
Když se narodil Nicolas, byla už velká sestra.
Rozkoly začaly
zhruba na začátku roku 1974.
Objevily se německé desky,
učebnice němčiny.
Začal jsem mít podezření.
Spojil jsem si to všechno
s doktorem Krombachem.
Bydlel o tři domy dál.
Řekla mi otevřeně, že je to její milenec.
Tehdy jsme se rozhodli
vrátit do Francie.
Myslel jsem si, že začneme od začátku.
Pro mě život pokračoval normálně dál. Až do chvíle o rok později,
kdy údajně našla práci v Nice.
Ve skutečnosti se ale Krombach
přestěhoval do Toulouse.
Sledoval jsem ji
a došlo mi,
že přes týden nejezdí do Nice,
ale žije s ním v jednom bytě.
To já jsem podal žádost o rozvod.
Máme tu jistou formu touhy po odplatě.
Odplatě za všechno, co se stalo do té doby.
Chuť pomstít se Krombachovi
i ženě.
V ní to vyvolalo až paranoiu vůči všemu, s čím pan Bamberski přišel.
Jmenuju se Philippe Motta
a už nějakých 30 let působím jako novinář v Toulouse.
S Andrém Bamberským jsem se seznámil v roce 1985.
Šel jsem za ním a přemítal,
co si o tom příběhu myslet.
Jestli bude stát za to, nebo ne.
V prvé řadě mě překvapilo,
že měl hromadu spisů.
Zapisoval si všechno, co se stalo, i své myšlenky.
S ohledem na to, co mám za sebou,
nikomu nedůvěřuji.
Nechtějte po mně, abych vám věřil.
DANY ULEVIT SVĚDOMÍ
VRAŽDA
Všechno si zapisuju.
Je třeba říct,
že má obrovskou schopnost všechno komplikovat.
Máme tři roky poté, co k tomu došlo,
a on mě žádá, abych se o ten případ zajímal.
Vydali jsme článek.
Myslím, že to byl vůbec první článek k tomu případu.
Nepatří k nejlepším, ale i tak vydal na dvojstranu.
A dali jsme si pozor, nazvali jsme ho „Podivný příběh“.
PODIVNÝ PŘÍBĚH
Hovořil jsem i s matkou.
Řekla mi, že už je z toho všeho unavená.
Jak jsem pochopil,
od doktora Krombacha už odešla a žila v Toulouse.
Opustila ho kvůli jeho nevěře.
Skončilo to rozvodem.
„Po smrti své dcery jsem potřebovala oporu,
proto odcházím.“
Nicméně nakonec
si zůstali velmi blízcí
ještě dalších pět let.
Ona je přesvědčena, že se ničeho nedopustil.
JE DR. DIETER KROMBACH OBĚTÍ?
Potom jsem hovořil i s dr. Krombachem.
„André Bamberski mě obviňuje
už od prvního dne, ale je to blázen.“
Všechno smetl ze stolu.
„Pište si, co chcete. Absolutně mě to nezajímá.“
Takhle mi odpověděl.
Takže máme někoho, kdo tvrdí,
že doktor Krombach je vrah.
Dr. Krombach tvrdí,
že André Bamberski je blázen.
A třetí osoba k tomu nechce říct nic, nechce se toho účastnit.
Jinými slovy
nemáme dostatek indicií, abychom určili, kdo má pravdu.
PODIVNÝ PŘÍBĚH
V tu dobu, ještě v roce 1985,
jsem zjistil, že státní zastupitelství obdrželo žádost komise,
aby zvážilo další vyšetřování.
Zejména pak exhumaci Kalinčina těla.
PITVA PO EXHUMACI
Soudní lékaři, kteří provedli první pitvu, tvrdili,
že s tělem předali veškeré orgány.
ODEBRÁNÍ GENITÁLU
Ale orgány k tělu vráceny nebyly.
ŽÁDNÉ ZBÝVAJÍCÍ ČÁSTI
Pro mě se exhumací
alespoň potvrdilo, že někdo zatajil důkazy.
Ale kdo?
Dodnes jsem přesvědčen, že na tuto otázku nenajdeme odpověď.
Německé úřady se však případu opět nevěnovaly.
Kalinku
někdo rozřezal na kousky,
jako prase na porážce.
Ale nikdo nechtěl vědět,
jak nebo proč zemřela.
Kdosi mi řekl, že když byla Kalinka Francouzka,
mohl by případ spadat pod francouzskou pravomoc.
To mi dodalo novou naději.
Řekl jsem si, že ve Francii spravedlnost existuje.
V lednu 1986 jsem si v Paříži najal právníka,
pana Françoise Gibaulta.
Jsem advokát.
Slib jsem složil v roce 1956.
Pan Bamberski mi samozřejmě předal pitevní zprávu.
Po exhumaci Kalinčina těla.
Orgány byly skutečně vyňaty, v rakvi se nenacházely.
To je jedna ze záhad.
A je to podstatné, neboť doktor Krombach
tak nemohl být zažalován za znásilnění nebo pokus o něj,
protože genitál zmizel.
Nedostatek důkazů, chcete-li.
Pro mě to znamená odmítnutí výkonu spravedlnosti.
A s tím se nesmířím.
Pan Krombach si ve Francii najal právníka.
Ale zcela odmítá
do Francie přijet.
Pokládáme mu otázky, předvoláváme ho.
Pokaždé odmítl.
Vždycky měl negativní postoj.
Nevíme, proč Kalinka Bamberská zemřela.
Od tohoto okamžiku
jsou tvrzení o nevině přinejmenším stejně věrohodná
jako tvrzení o vině.
BÝVALÁ OBYVATELKA LINDAU
Pan Bamberski?
Od začátku měl podezření, že něco nesedí, a nemýlil se.
Měl naprostou pravdu.
Kdy jste se s Dieterem Krombachem setkala poprvé?
Na začátku 80. let.
Máma byla jeho pacientka.
Jako děti jsme do ordinace chodily s ní.
Nejdřív to byly injekce kalcia.
Dával nám je vleže, protože se po nich motala hlava.
Nijak jsem neprotestovala, bylo mi asi 15 let.
Pak jsme začaly dostávat ty proslulé injekce železa.
Na začátku roku 1985 se mí rodiče rozešli.
Předtím doma panovalo násilí,
pan Krombach k nám často chodil jako lékař.
Uklidňovat mého otce.
Pak se otec odstěhoval
a on nás začal zvát na projížďky na koni.
Potom ho napadlo
udělat z toho výlet na koních a pozval nás do Camargue.
Byla to akce na víkend, od pátku do pondělí.
Jeli jsme do Nice,
odkud jsou ty fotografie.
Pamatuju si, že mu tehdy bylo 50 let.
Všechno to začalo takhle:
„Pojď mi dát pusinku.“
Ale vnímaly jsme to jako otcovskou lásku.
To bylo poprvé, kdy takzvaně překročil hranici?
Ano, rozhodně.
Na místo jsme přijeli pozdě v noci, bydleli jsme v jednom pokoji.
Byla v něm manželská postel a přistýlka.
Ta přistýlka byla skládací lehátko.
Krombach řekl,
že bude rozhodně spát v posteli
a ať se rozmyslíme, která bude spát vedle něj.
Sestra mě prosila,
aby mohla spát na přistýlce,
a já tedy v té posteli.
Měl s sebou doktorskou kabelu.
Trpěly jsme nedostatkem železa, což vyžadovalo pravidelnou péči.
V jednu chvíli jsem usnula a…
Pak mě sexuálně napadl.
Byla jsem v naprostém šoku, jako bych ochrnula.
Šok vynásobený deseti.
Prostě jsem ho nechala.
Neodvažovala jsem se pohnout ani nic říct.
Předstírala jsem, že jsem mrtvá. Pamatuju si, jak mnou cloumal,
protože si myslel, že jsem umřela.
Měl strach, protože jsem dělala, že jsem mrtvá.
Nemohla jsem uvěřit, že se to děje.
Proto jsem o tom nemluvila. Měla jsem jít na policii nebo něco.
Ale ne. Ne.
Krombach byl v Lindau jistá autorita.
Lékař!
V Německu jde respekt k lékařům do extrému.
„Doktor? To není možné!“
„Nic takového neudělal, to nemůže být pravda.“
Nikdo nevěděl, že je to narcistní sexuální násilník.
Zaměřený na mladé dívky.
Lékař! Kdo by si představil,
že někdo takový mohl spáchat takový zločin?
Pro mě to bylo zjevné.
Podle mě
Krombach využil toho,
že Kalinka spí sama v přízemí.
Sešel dolů
a Kalinku znásilnil.
Znásilnil ji, ale podle Danièle a německých úřadů
se ničeho nedopustil,
obviňovaný je neprávem.
A to všechno
jsem na něj vymyslel já.
Ve Francii
se řízení táhlo dlouho.
Několik let.
Ale v roce 1988
tři francouzští profesoři medicíny
potvrdili,
že smrt nastala v důsledku šoku
podle nich způsobeného lékařským zákrokem pana Krombacha.
To vedlo ke zvracení,
a v konečném důsledku ke smrti udušením.
Francouzský odvolací trestní soud
poslal pana Krombacha před porotní soud
s obviněním z vraždy.
Dne 9. března 1995
vynesl porotní soud rozsudek.
Pan Krombach u toho samozřejmě nebyl.
Odsoudili ho k 15 letům odnětí svobody.
Pouze však za úmyslné ublížení na zdraví
s následkem smrti.
S trestem přišel také zatykač.
Samozřejmě.
Takhle,
když je člověk nevinný
a nemá si co vyčítat,
tak se prostě brání.
Nasvědčovalo to tomu, že je vinen.
Tehdy jsem si řekl, že tím to celé skončilo.
Čekal jsem, že generální prokurátor
nechá pana Krombacha zatknout.
A také
převézt do Francie.
Na konci prosince 1995 jsem se ovšem dozvěděl,
že ministerstvo spravedlnosti
písemně požádalo, aby trest pro pana Krombacha
nebyl vymáhán.
Došlo k politickému zablokování
ve prospěch Krombacha a neprospěch francouzské občanky,
která se stala obětí Němce.
A Německo reagovalo tím, že Krombach byl souzen v Mnichově,
tedy ho nevydá.
Od chvíle, kdy mi soudní řízení přineslo tak otřesnou zkušenost,
jsem nabyl dojmu, že se nikomu nedá věřit.
Zatykač se ignoruje,
protože ve vlastní zemi je pan Krombach nevinen.
Toť vše.
Na začátku března 1997 mě telefonicky kontaktovala novinářka
lindauských novin.
Řekla mi, že doktor Krombach ve své ordinaci
znásilnil pacientku mladší 16 let.
Vidíte, nepletl jsem se.
Pan Krombach je skutečně sexuální násilník.
Jmenuji se Barbara Völkelová
a pracuji pro německou televizní společnost ZDF.
Před 30 lety ženy nikdo nebral vážně.
Souhlasíte s tím, aby bylo znásilnění manželem trestné?
Ne!
Pokud šly na policii nahlásit,
že je někdo sexuálně napadl nebo obtěžoval,
většinou je s úsměvem odbyli.
V roce 1997 probíhala v Německu, ve spolkovém sněmu, velká debata
o nutnosti změny zákonů v oblasti sexuálních deliktů.
Ve vlaku jsem si v Allgäuer Zeitung přečetla krátký článek.
Jistý doktor Dieter Krombach
ve své ordinaci zneužil 16letou dívku.
A za to dostal dvouletý podmíněný trest.
Sexuální násilník je nadále svobodný člověk.
Začala jsem se tím případem zabývat.
V Lindau u Bodamského jezera se zvedla vlna odporu.
Dr. Krombach mohl být odsouzen až k deseti letům odnětí svobody.
Nikdo ten mírný trest nechápe.
Petici za to, aby se lékař už nikdy nepřiblížil k pacientům,
podepsalo již přes 2 200 lidí.
Abych s Dieterem Krombachem vůbec mohla promluvit,
probíhaly dlouhé přípravy.
Frontal se sexuálním násilníkem hovořil na kameru.
Byl to první a poslední rozhovor, v němž se kdy dr. Krombach
ke svým zločinům vyjádřil.
Poskytovat další interview mu jeho právníci nedoporučili.
Pokládat se směly jen schválené otázky, pouze za přítomnosti právníka.
Očekávali jsme zkroušeného provinilce,
ale Dieter Krombach nic takového nebyl.
On s kamerou koketoval,
flirtoval i se mnou.
Řekl mi:
„Rád vás poznávám.
A kdybyste nebyla blondýna,
tak bych s vámi tenhle rozhovor nedělal.“
Neviděli jsme ani náznak lítosti
či pocitu provinění.
Měl jste za to, že to dělá dobrovolně?
Jak už jsem uvedl, neřekla ano, ale taky neřekla ne.
Když jsem ji políbil, tak polibek opětovala.
Zpočátku jsem ji jen líbal. Pak jsem se zeptal, jestli nechce víc.
Jenom se usmála.
Mluvili jsme o zneužití 16leté dívky,
on se o oběti vyjadřoval posměšně
a nepřipadalo mu to nevhodné.
I pro mě to bylo hodně zajímavé.
Umím trochu rusky,
a tak jsem jí přitom rusky řekl: „Miluju tě.“
Netvrdím, že z toho byla štěstím bez sebe,
ale nabyl jsem dojmu, že je v pohodě.
A já jsem mu řekla: „Vždyť jste ji zdrogoval!
Vůbec se nemohla bránit.“
Kdo mlčí, souhlasí, jak říkávali staří Římané.
Stále se mě dotýká, jak tu oběť před kamerou zesměšňoval.
Podal jí narkotika, aby ji mohl zneužít,
a nadále svůj čin obhajuje.
Těsně před koncem interview jsem se zeptala na Kalinku.
Řekl, že to byla nehoda,
a protože nikdy nepojede do Francie,
nebude muset nikdy do vězení.
A tím náš rozhovor skončil.
Poté co ho Frontal odvysílal,
případ vešel ve známost po celé zemi i za hranicemi, po celém světě.
Mohl bych s vámi chvilku mluvit? Jmenuju se Andreas Becker.
Ne.
- Jen krátký rozhovor. - Ne, nic takového. Děkuji.
Podle mého názoru se Kalinčin případ v Německu uzavřel příliš brzy.
Mnoho aspektů ukazovalo na sexuální zneužití.
Dostal dvouletou podmínku
a zákaz provozovat lékařskou praxi.
Už nikdy nesměl
působit na klinice, v nemocnici,
v lékárně ani jinde.
Kdy jste začal Krombacha sledovat?
Ihned po soudním procesu
v roce 1997.
Co bylo vaším cílem?
Chtěl jsem dosáhnout
spravedlnosti pro Kalinku, proti Krombachovi.
V té době jsem tam jezdíval
dvakrát, třikrát, někdy i čtyřikrát do roka.
Najal jsem si detektiva.
Ten se podle svých slov domníval, že Krombach zaskakuje za jiné lékaře.
Občas nebyl k vidění
několik dní, týden či déle, maximálně dva týdny.
Říkal jsem si, co asi dělá.
Jmenuji se Petra Stephanová, vystudovala jsem knihovnictví v DDR.
Také se hodně vyptávám.
Mám to v povaze.
Myslím, že to bylo na začátku roku 2006.
Volali z kliniky.
Oznámili mi, že k nim nastoupil nový lékař.
Jako vždy jsem byla zvědavá,
tak jsem se zeptala,
jak se ten doktor jmenuje.
A vzápětí jsem chtěla vědět,
odkud je.
Žena na druhém konci linky mi sdělila,
že lékař se jmenuje Dieter Krombach
a je z Lindau u Bodamského jezera.
Hned jsem si pomyslela:
„Lindau je krásné…
Proč by se lékař stěhoval odtamtud do Rödentalu?“
A tak jsem si ho vyhledala.
Žasla jsem nad tím, co všechno jsem se o něm dočetla.
Co udělal.
Čeho všeho se dopustil. Jakých hrůz.
Dočetla jsem se, že jeho první žena zemřela za podivných okolností,
nejspíš v důsledku podání injekce.
Že znásilnil pacientku.
A zejména jsem si přečetla o Kalince.
Vybavená těmito znalostmi
jsem se vydala na prohlídku na klinice.
Byla jsem si jistá, že něco nehraje.
A měla jsem plán.
Nejdřív si toho muže prohlédnu.
Zjistím, jestli je to opravdu on.
Měla jsem strach.
Tak moc jsem se třásla,
že si toho doktor všiml a zeptal se:
„Čeho se tak bojíte?
Máte strach ze mě?“
A já na to: „Ne, vás se nebojím.
Jen jsem nervózní z toho vyšetření.“
Hned jsem věděla, že je to on.
Informovala jsem tři instituce:
Napsala jsem do novin,
poslala jsem e-mail starostovi
a napsala jsem na Sdružení pokladenských lékařů.
Další e-mail jsem poslala panu Bamberskému.
A on se se mnou spojil.
Díky této dámě
se německé úřady dozvěděly,
že už na konci roku 1997
začal po celém Německu zastupovat jiné lékaře.
Různým klinikám, nemocnicím a ordinacím,
ve kterých po celém Německu působil,
předkládal falešné dokumenty.
Oprávnění provozovat praxi nikdy zpátky nezískal,
zjevně si ale stihl včas udělat kopii.
Tou kopií se všechny ty roky prokazoval
a zastupoval lékaře po celém Německu.
Coburská kriminální policie
ho zadržela těsně předtím, než stihl odjet ze země.
V kufru měl hromadu peněz
a pumpu na penis.
Ta se používá,
když chlap nechce brát viagru.
Povzbudí penis takhle.
Soudní proces
pozorně sledovala média.
Bamberského dcera Kalinka
zemřela v pouhých 15 letech po injekci,
kterou jí podal dr. Krombach.
SOUDNÍ ÚŘADY
Pan Bamberski byl velmi klidný,
věcný a byl velice rád,
že Krombach v Německu konečně stojí před soudem.
Byť se bohužel jednalo pouze o to,
že neměl potřebná oprávnění.
Bez oprávnění nesmíte vykonávat praxi.
Připadalo mi to příliš nebezpečné.
Co když se něco stane, a já přitom vím, co je za člověka?
Musela jsem s tím na veřejnost.
V průběhu soudního jednání, jehož jsem se v červenci 2007 účastnil,
se ukázalo,
že pan Krombach se nadále dopouštěl sexuálního napadání.
Dvě ženy v tomto procesu svědčily
a několik dalších
je zmíněno v rozsudku.
Pan Krombach byl odsouzen k 28 měsícům odnětí svobody.
Aspoň že dostal ty dva roky.
Aspoň tak.
Něco takového by se nemělo stávat.
A pak ho ještě propustili dřív.
Byl jsem frustrovaný.
Možná jsem měl nějaké výsledky, ale kýženého cíle jsem nedosáhl.
Nedosáhl jsem spravedlnosti za Kalinčinu smrt.
Je absurdní se domnívat, jako pan Bamberski,
že jsem se s ní snad miloval.
Že jste ji znásilnil!
Neměl jsem to zapotřebí, byl jsem ženatý.
S Kalinčinou matkou jsem byl spokojený.
Ta se mnou mimochodem zůstala
dalších snad pět let, než jsme se rozvedli.
A to ne kvůli tomuhle,
ale protože jsem jí byl nevěrný.
S její kamarádkou.
To se stává.
SCHEIDEGG, NĚMECKO
Pan Krombach zůstal ve vězení do června roku 2008.
Pak se vrátil do Scheideggu,
města nedaleko Lindau.
Já jsem Krombacha sledoval.
Třikrát jsem do Scheideggu jel,
v září a na začátku října.
A všiml jsem si, že před domem,
kde pan Krombach bydlí, je opřená cedule
„Dům na prodej“.
Takže měl příležitost uprchnout úřadům.
Dá se říct, že jsem trochu panikařil. Říkal jsem si:
„Kam teď asi pojede?“
Uvázl jsem na mrtvém bodě.
Nemohl jsem dělat nic dalšího.
A s odsouzením v nepřítomnosti také ne.
V září 2009 jsem dospěl k rozhodnutí.
Něco se musí udělat,
existuje jediné řešení.
To byl můj motiv.
Motiv pro to, unést ho.
Unést pana Krombacha.
A přivézt ho do Francie.
Ať dobrovolně, nebo nedobrovolně.
Hlavou mi běželo,
že spravedlnost se musí dotáhnout do konce.
Možná
to bylo trochu riskantní,
ale aspoň to byl konkrétní plán.
Napadlo vás nechat ho zavraždit?
Ne, na to jsem nikdy nepomyslel.
To by spravedlnost nebyla dokonána
a ve všech, včetně mě,
by zůstalo zrnko pochybnosti.
Nedaleko Scheideggu a Lindau leží rakouský Bregenz.
A tak jsem ve všech bregenzských kavárnách,
restauracích a hotelech roznesl,
že hledám někoho, kdo by mi pomohl
s převozem pana Krombacha
z Německa do Francie.
Rozdal jsem papíry v němčině.
Dal jsem tam jeho fotku a nahoru „Interpol“.
V pátek
mi volali z recepce na pokoj,
že se po mně ptá nějaký muž.
A tak jsem poznal Antona.
Jmenuju se Anton Krazniqi.
Narodil jsem se v Kosovu a vyrůstal v Rakousku.
Coby otce
mě fascinuje výdrž toho chlapa.
Tohle je velmi silný otec!
Je to zajímavé, člověka se to dotkne.
Dotkne se tě to. Představ si, že by se to stalo tobě.
Co uděláš jako otec?
Čeho jsi kvůli svému dítěti schopen?
Co byste byl jako otec udělal vy?
Krátký proces.
Čistý, krátký, rychlý.
Nabral jsem ho do auta
a jeli jsme k Bodamskému jezeru.
Nabídl jsem mu pomoc.
Řekl mi:
„Nabízím vám to z lidskosti.
Nechci žádné peníze.“
Ano, zeptal se, kolik chci.
Podíval jsem se na něj a zasmál se.
Řekl jsem, že žádné peníze nechci.
Já na to, že s tím i tak budou náklady.
A on řekl: „Dobře, tak potom.“
Takže jsem nic neriskoval.
Byl jste někdy předtím ve vězení?
Ano.
Myslet na důsledky,
na to, co se může stát…
To mě vůbec nezajímá.
Kdyby to byl mafián,
chtěl by peníze dopředu.
Ano, znám jeden ruský gang. Teda gruzínský.
Vzal jsem s sebou dva lidi.
Kolik to stálo?
Deset tisíc eur na hlavu.
Mluvili jste o tom, jak to proběhne?
Vůbec ne. Řekl mi:
„Čím míň toho budeš vědět, tím líp.“
Dá se říct, že jsem mu dal svolení.
Byla to otázka víry.
Kdyby člověk ničemu nevěřil,
ničeho nedosáhne.
Vrátil jsem se do Toulouse.
A čekal jsem. Nic nového.
Vzal jsem auto své sestry.
Vzadu je dost místa,
zadní okna jsou tónovaná.
Ideální.
Plán zněl: Jakmile ho uvidíš,
vezmeš ho a naložíš ho do auta.
A převezeš. Jednoduché, prosté.
Jenže Krombach nebyl doma.
Těsně před devátou večer
jsem viděl, jak do garáže zajíždí auto.
Tak jsem si řekl: „Fajn, je tady.“
Vevnitř se rozsvítilo.
Zaklepal jsem.
A poodstoupil ode dveří.
Tři čtyři metry daleko.
On vyšel ven.
„Dobrý večer, vy jste pan Krombach?“ zeptal jsem se německy.
On na to: „Ano, co si přejete?“
A to už přišli dva Rusové a zaútočili zleva, zprava.
Začal křičet:
„Pomoc! Pomozte mi!“
Naložili jsme ho do auta a zalepili páskou.
Tak jsme to provedli.
Věděl, co se děje.
Křičel a vyptával se.
„Vezete mě do Francie?
Zabijete mě?“
Řekl jsem mu, že ho nikdo nezabije.
Říká mi: „Odvez mě zpátky domů,
a dám vám 500 000 eur.“
Kdepak, domů tě neodvezeme, žádné peníze nechceme.
Já jsem řídil.
Ti dva Rusové a dr. Krombach byli vzadu.
A najednou jeden Rus říká:
„Ne, to nedělej. Nedělej to.“
Otočil jsem hlavu a viděl,
že ten druhý Rus vytáhl nůž.
Zjevně mu chtěl uříznout genitálie.
Tak jsem zastavil.
A řekl jsem mu, ať vypadne.
Řídit tři čtyři sta kilometrů s chlapem, který má nůž,
je pro mě příliš riskantní.
On na to: „Fajn, ale chci svý peníze.“
„Jistě, peníze dostaneš. Ciao.“
Pro mě bylo důležité dostat Krombacha
někam na území Francie.
MYLHÚZY
Najednou jsem viděl sjezd na Mylhúzy.
Paráda.
Je to první město,
kde sídlí zákonná instituce, policejní stanice.
Hned za rohem stojí budova soudu.
Před touhle budovou
parkovala tři čtyři policejní auta.
Tam jsem ho vyložit nemohl.
Zašel jsem do první uličky, co jsem viděl.
Krombach trochu halekal.
„Pomoc!“
Tu bránu jsme celou otevřeli.
A tady jsem ho nechal.
Ve 3:20 ráno
mi volá anonym.
„Zavolejte na policii.
Policii v Mylhúzách.
Řekněte jim, že Krombach
leží na chodníku před celním úřadem.“
Tak jsem tam zavolal a odvyprávěl svůj příběh.
Ten chlap si myslel, že jsem blázen.
Hledají ho za úmyslné zabití.
Za úmyslné zabití?
Už nějakou dobu.
Na rue du Tilleul?
Ano, na rue du Tilleul, poblíž celního úřadu.
- Je vydaný zatykač? - Ano. A má být nebezpečný.
„Co vám říkám, je velmi vážné.
Existuje evropský zatykač.
Tak si ho najděte a uvidíte sami.“
K tomu hledanému…
Máme tu chlápka se zalepenou pusou a svázanýma nohama a rukama.
Jsme na rue du Tilleul.
Je svázaný. Moment.
Máme tu někoho svázaného.
Jsme na rue du Tilleul, je svázaný. Má svázané ruce a nohy.
O deset minut později mi řekl,
že ho vážně našli.
„Ale pěkně jste ho zřídil.“
A já na to, že já jsem ho nezřídil, jelikož jsem v Toulouse.
Pane?
Ano?
Není vaše křestní jméno Dieter?
Ano.
Křestní jméno je Dieter.
Tvrdí, že ho unesli v Německu.
Je při vědomí?
Zatím jo, ale není na tom dobře.
Slíbili mi, že mě odvezou zpátky domů.
Prý mu slíbili, že ho odvezou zpátky domů.
Jakéže byli národnosti? Ruské?
Mluvili rusky.
- Mluvili rusky. - Dobře.
Napadlo vás, že vás zatknou?
Kdepak, vůbec ne.
Proto vám říkám, že jsem byl překvapený.
Zarezervoval jsem si hotel v Mylhúzách
a letenku.
Do hotelu jsem přijel
kolem páté šesté večer.
Pak mi na dveře zaklepala policie.
Zeptali se mě, jestli jsem pan Bamberski,
a pak mi oznámili, že mě berou do vazby.
Odvezli mě na policejní stanici
a začali mě vyslýchat.
Když mě dva policisté
odváželi ke státnímu žalobci,
při odchodu z policejní stanice
se mi dostalo čestné stráže.
Všichni vstali?
Všichni stáli na nohou
a tleskali.
Trochu naděje mi dodalo, když mi dali najevo,
že pan Krombach je stále tam.
Že ho nepropustili.
V zásadě se dalo říct,
že vyčerpal všechny právní možnosti.
Andrému Bamberskému, obžalovanému z únosu, hrozí deset let odnětí svobody.
Jsem Laurent de Caunes,
advokát toulouské komory.
O únosu pana Krombacha jsem se dozvěděl,
když se ke mně doneslo, že pan Bamberski
je ve vazbě v Mylhúzách.
Tehdy jsem se doopravdy vyděsil.
Měl jsem si zjistit dopředu,
jaké hrozí důsledky,
když člověk zosnuje únos.
Média milují zveličování,
teatrální výrazivo,
zveřejňování skandálů.
Dostali jsme se do zvláštní situace,
kdy pan Bamberski v jednom řízení
žaluje pana Krombacha
a v nadcházejícím řízení
působí jako obžalovaný.
Ve 23 hodin
André Bamberski vychází coby svobodný muž.
Je však obžalovaný z únosu
a zločinného spolčení.
Dne 9. října 2009
jsem dal svolení k tomu,
aby byl Krombach převezen do Francie.
Jsem Philippe Ohayon, advokát.
Obhajoval jsem Dietera Krombacha ve dvou soudních řízeních.
Dieter Krombach byl uvězněn.
S oteklým obličejem vypadal jako steak.
Dokážete si představit, v jak katastrofálním byl stavu.
Je traumatizovaný a tvrdí, že je nevinen.
Trvá na tom a je rozčílený.
Ten únos provázelo tvrdé násilí.
Pan Bamberski prohlásil, že to není jeho vina,
protože nikomu nenařídil, aby ho bili nebo byli násilní.
Pan Bamberski se podle mě řídí krédem,
že účel vždy světí prostředky.
Argumentovali jsme tím, že André Bamberski
jednal z morálního donucení.
Věděl totiž, že pokud Krombacha zatknou,
započne soudní řízení.
Skutečné sporné řízení.
Skutečný soudní proces.
Cílem spravedlnosti
nikdy není pomsta.
Od nepaměti platí,
že spravedlnost není pomsta, právě naopak.
Po únosu Dietera Krombacha
jsem se spojila s Dianou Krombachovou.
Rozhovor probíhal před domem jejího otce,
odkud byl unesen.
Diana byla stále přesvědčena o tom, že její otec je nevinen.
Jsem stoprocentně přesvědčena, že je otec nevinen.
Za ty roky se z toho stala
pro naši rodinu obrovská emocionální zátěž.
Ukážete nám, kde přesně k tomu došlo?
Znám to jen z tátova vyprávění.
Vím, že tady je místo na parkování, a podle něj
se to stalo, těsně než došel k autu.
Policie tady našla velkou louži krve.
Původně se domnívali, že ho někdo zavraždil.
Požádalo Německo o jeho vydání?
Jistěže.
Velice je překvapilo, že vůbec musí žádat.
Takže je to velké překvapení,
bojovali jsme celé měsíce.
Ale nakonec bylo vše jinak.
PAŘÍŽ, FRANCIE
ROVNOST
Před porotním soudem v Paříži
stál pan Krombach coby obžalovaný z téhož
jako při procesu v nepřítomnosti v roce 1995.
Tedy z vraždy Kalinky s přitěžujícími okolnostmi.
Zahájení procesu s Dieterem Krombachem u pařížského soudu
provází hodně emocí.
Dnes se poprvé tváří v tvář setkají
muž obviněný z vraždy mladé Kalinky
a její otec André Bamberski.
Moje první myšlenka i první slovo
budou patřit Kalince.
Soudní proces se nesl v atmosféře mediálního zájmu.
Němec, který celé roky
utíká před spravedlností,
konečně zaplatí.
Takové ovzduší panovalo.
Pan Krombach na tom není dobře,
o což se zasloužili přátelé pana Bamberského.
Celá tahle situace je bizarní.
Na lavici obžalovaných sedí člověk,
kterého protistrana přivezla do Francie
za použití velkého násilí.
Tohle germanofobní,
v zásadě spiklenecké ovzduší,
kdy obviňujeme německou justici z toho,
že chrání neznámého praktického lékaře z Lindau,
nedává žádný smysl.
Kde je pravda?
Pravda je, že můj otec nic neudělal.
Je nevinen. Tohle je čin blázna, šílence.
Dr. Krombach
byl dobrý otec svým dětem.
Jenže je to člověk dvou tváří.
Jako dr. Jekyll a pan Hyde.
Pan Bamberski je ztělesněním morální síly.
Žádný samozvaný strážce zákona ani maskovaný mstitel,
ale bojovník.
Bojovný mnich.
Pan Bamberski je jako vždy odhodlaný.
Je pro vás úleva, že po tolika letech konečně stojí před soudem?
Pro něj to úleva je, protože přesně to bylo jeho cílem:
Aby byl Krombach souzen.
Paní Gonninová je velmi klidná, laskavá dáma.
Velmi těžce prožívá, co se stalo.
Únos, Krombachovo zatčení,
medializace.
Otevírají se staré rány
a ona nevěří,
že je Dieter Krombach vinen.
Myslím si, že si připadala jako oběť. Vnímala tu situaci
jako druh justičního násilí a agrese ze strany pana Bamberského.
Je to pře Bamberského proti Krombachovi,
Bamberského pomsta Krombachovi.
Požádali mě, abych sledoval slyšení
a psal o procesu články.
Lidé v soudní síni napětím doslova nedýchali.
A když přišel Krombach…
Docela rychle
přestává proces zvládat.
Když mu otázka sedne,
rychle ji pochopí
a poskytne uspokojivou odpověď.
Ale když mu dotaz nějakým způsobem vadí,
vždycky udělá tohle gesto.
Případ má v jednu chvíli šokující vývoj.
Když jsme přišli ke konci pátého či šestého dne,
zjistili jsme, že Krombach utrpěl infarkt.
Ve hře je lidský život. Specialista potvrdil,
že tento muž má potíže se srdcem.
Dieter Krombach se nadále nemůže procesu účastnit.
Tváří v tvář spravedlnosti si německý kardiolog
přivodil zdravotní potíže.
Byl to prostě a jednoduše výmysl.
Mnoho novinářů a reportérů se před tímto procesem
pokoušelo kontaktovat pana Levana či pana Ohayona
a ti vždy tvrdili,
že podle nich k žádnému soudnímu procesu nedojde.
V tom se tedy nepletli.
A kupodivu se objeví potíž z jeho oboru, přesněji kardiologie.
O ŠEST MĚSÍCŮ POZDĚJI
Kalinka, kterou podle něj zabil její otčím Dieter Krombach.
Jak to, že ho nenapadlo zavolat policii, aby místo zajistila?
Kalinčina matka Danièle Gonninová.
Bývalí manželé spolu nemluví, ani se na sebe nepodívají.
V jakém jste rozpoložení?
Teď jsem
mnohem sebejistější,
a především klidnější než předtím.
Co to znamená?
To znamená,
že už několik týdnů probíhá vše tak,
aby si pan Krombach nepřivodil další zdravotní potíž.
Tohle samozřejmě musí skončit.
Samozřejmě chce prokázat svoji nevinu,
neboť je nevinen.
Svědčit proti němu pro mě bylo velmi obtížné.
Znovu popisovat, co se stalo,
před tolika lidmi.
S Krombachem jsem se seznámila
v létě roku 1993.
Bylo mi 29 let.
On byl starší, řekla bych tak před šedesátkou.
Kdosi mi ho doporučil s tím,
že jde o velmi milého, dobrého doktora.
Prohlásil, že trpím nedostatkem železa
a že mi musí dát injekci.
Několikrát jsem ji dostala
a to bylo ještě všechno v pořádku.
S manželem jsme tehdy měli menší finanční potíže.
Doktor mi nabídl práci ve své praxi.
Měla jsem zametat a vytírat podlahy.
Chodila jsem v obědové přestávce.
V tu dobu tam nebyl ani personál, ani pacienti.
Samozřejmě jsem nad tím nijak nepřemýšlela.
Jednou jsem vešla do chodby
a zaslechla nějaké zvuky.
Tak jsem zavolala:
„Haló! Kdo je tam?“
Byl to on, v laboratoři vzadu.
Zeptal se mě, když už je tady,
jestli nechci tu injekci hned,
abych se nemusela vracet odpoledne v ordinačních hodinách.
Nepřipadalo mi na tom nic divného, tak jsem souhlasila.
Byla to úplně jiná injekce.
Pamatuju si, že jsem byla paralyzovaná.
A pamatuju si, že jsem chtěla vstát,
ale on mě zlehka, dvěma prsty zase položil.
A pak se to stalo.
Šlo o skutečné znásilnění, ano.
- Můžu si na chvíli oddechnout? - Jistě.
Dobře.
Nedokázala jsem přemýšlet dost jasně, abych šla na policii.
Cítila jsem strach, úzkost
a taky jsem se styděla.
Pan Krombach byl velmi bohatý a vlivný člověk.
Takže jsem si říkala, že bych…
V těchto případech jsem Dietera Krombacha
nikdy nemohl obhajovat.
Tedy ve věcech bez důkazů,
v dalších řízeních.
Krombach tvrdil, že mě nezná,
v životě mě neviděl
a že se jen snažím na sebe upozornit.
Justice se řídí pravidly.
A prvním z nich je prokázat obvinění.
POROTNÍ SOUD SÍŇ Č. 3
Doslechla jsem se, že se strašně bojí mojí výpovědi.
Soudní síň byla úplně plná.
A ti jeho dva právníci byli jako rozzuření psi.
Sestry Mauerovy nikdy nestály před soudem.
Nikdy jsem pana Krombacha
nemohl obhajovat proti jejich obviněním.
Jak reagovala na svědectví dalších obětí?
Myslím Danièle Gonninovou.
Byla znechucená.
Posledních 28 let se mýlila.
Pamatuju si, jak se ke mně otočila a řekla:
„On je skutečně zvrhlý.
Tolik let jsem žila s násilníkem,
a nepřišla jsem na to.“
Ten šok, věk obětí, způsob provedení.
Dívky, které v tu dobu byly nezletilé.
Podání sedativ a sexuální zneužití…
Danièle Gonninová se nedívala na ampulky,
které píchal do Kalinčina těla.
Nedívala se, co to je, protože mu věřila.
Dr. Krombach je kardiolog
a všichni se shodují na tom, že jeho pokusy o oživení Kalinky,
co se týká jak způsobu provedení, tak látek, které jí podal,
naprosto odporují všem medicínským pravidlům.
Paní Gonninová se také dozvídá o nevěře, k níž docházelo v jejím domově.
Manžel ji několikrát omámil drogami, aby ji mohl podvádět s 16letou sousedkou.
A tato sousedka
navíc prohlásí, že s Dieterem Krombachem začala mít styk
v jeho vlastním domě,
tedy v domě, kde žil s paní Gonninovou,
na gauči v obývacím pokoji.
Aby je nikdo nevyrušil, Krombach omámil manželku drogami.
Nakapal manželce do sklenky
pár kapek hypnotik,
aby velmi tvrdě spala
a neslyšela tak,
že se ve vedlejší místnosti oddává sexuálním hrátkám.
Danièle Gonninová před soudem uvedla,
že v noc činu spala abnormálně.
Vyjádřila podezření, že v noc smrti její dcery
jí pan Krombach mohl dát něco na spaní.
Měla jsem podezření, teď už je to něco silnějšího.
Jsem si téměř jistá, že lže.
A to bolí.
Teď s tím musím žít.
Bývala bych uvítala, kdyby mi Dieter Krombach řekl,
že to byla nehoda. Že zpanikařil a zalhal.
To bych pochopila,
to bych odpustila.
Ale teď odpustit nemůžu.
Pro paní Gonninovou bylo hlavně náročné vyrovnat se s tím,
že ji mnoho lidí považuje za člověka, který o všem věděl,
ale nechtěl nic říct, nechtěl věřit nebo slyšet.
Tuhle představu nedokázala vystát.
My jsme samozřejmě byli spokojeni.
Mohl jsem říct Kalinčině mámě,
všem ostatním i médiím:
„Vidíte? Nemýlil jsem se.“
Dr. Krombach byl odsouzen
k 15 letům odnětí svobody
za násilný čin.
Moje první myšlenka samozřejmě patří Kalince.
Spravedlnosti bylo učiněno zadost na její památku.
Teď pro ni budu moci truchlit.
„DIETER KROMBACH SE ODSUZUJE K 15 LETŮM ODNĚTÍ SVOBODY
ZA ÚMYSLNÉ UBLÍŽENÍ NA ZDRAVÍ S NÁSLEDKEM SMRTI.“
VŽDY TRVAL NA SVÉ NEVINĚ.
NAVZDORY PROTESTŮM ANDRÉHO BAMBERSKÉHO
BYL 22. ÚNORA 2020 ZE ZDRAVOTNÍCH DŮVODŮ PROPUŠTĚN.
DNE 12. ZÁŘÍ 2020 ZEMŘEL V NĚMECKU.
DOPOSUD DR. KROMBACHA Z POHLAVNÍHO ZNEUŽITÍ OBVINILO 16 ŽEN.
Jaký jste dostal trest?
Rok odnětí svobody nepodmíněně.
Když jsem seděl v rakouském vězení, přišel mě navštívit můj otec.
Řekl mi: „Víš, co jsi provedl, kluku?“
Já na to: „Ano, tati.“
Jsou na mě hrdí.
Všichni jsou na mě hrdí.
Pokud jde o soudní proces v Mylhúzách ohledně únosu,
zjistil jsem, že mě odsoudili
coby strůjce únosu
k jednomu roku odnětí svobody podmíněně.
Doufám, že Kalinka je v nebi
a že ví, co všechno jsem pro ni udělal.
Myslím, že si to zasloužila.
Co byste vzkázal otci, který přišel o dceru?
Je to už 39 let, a tak bych mu řekl,
ať neplýtvá životem.
Já jsem bojoval jako don Quijote de la Mancha.
S větrnými mlýny.
Dosáhl jsem pro ni spravedlnosti.
Ale tyhle bitvy
jsou opravdu extrémní.
Překlad titulků: Klára Míčková