Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
СПЕЦІАЛЬНИЙ ВИПУСК КОМЕДІЇ NETFLIX
Пані та панове, Білл Барр!
Гаразд, дякую!
Дуже дякую.
Дякую-дякую. Як справи?
Як ви? Добре.
Народ, сідайте.
Сідайте.
Зацініть мої жарти.
Я, як і ви, сидів удома півтора року.
Що ж. Так добре бути тут, у Денвері.
Це легально на рівні штату, але не на федеральному рівні.
Ви всі тут вдягнуті, мов на прогулянку зібралися.
Повдягали ті свої піжами «The North Face» й інше лайно.
Ви, народ, усе ще вдома.
Тож
як ваше життя, народ?
Як минула пандемія? Вам сподобалося?
Стирчати вдома?
Бути в безпеці?
Ні!
Мені остогидли люди, які…
«Я не почуваюся в безпеці! Я, бляха, не йму цьому віри!
Нам всі брешуть!»
Нас геть розділили.
Одні такі: «Треба вакцинуватися.
Треба загорнутися з голови до ніг
і прикривати обличчя, і навіть не дихати,
коли дивишся на знімки людей».
А інші такі: «Мені насрати!
Я ходитиму вулицею, виваливши яйця,
бо ж так заповідав сам Ісус у Біблії від Іоанна, глава 13.
Я прочитав про це в біблійному гуртку. Мені насрати.
Та якщо я заражуся, то піду до лікарні й скажу:
"Гаразд, лікуйте вже. Ви мали рацію"».
Усі такі лицеміри.
Ліберали такі: «Треба носити маску, маски всім».
І половина з них опускають її, коли говорять.
Чіпляють її собі під носа, бляха.
Ще є інші придурки, такі собі стовідсоткові патріоти.
«Люби Америку або забирайся геть!
Підтримуй армію!
Не подобається - вали звідси!
Люби Америку або забирайся геть!» Що ж, тоді вакцинуйся.
«Та я не довіряю уряду».
Звідки в біса це береться?
Я думав, cаме ти його й підтримуєш.
Махаєш прапором і все таке, як годиться.
Послухайте, ось у чому річ:
ми ніколи не розберемося з цим лайном, доки не порозуміємось,
а, як ми знаємо, цього ніколи не буде, ніколи.
Нам треба створити якісь «Голодні ігри», щоб із цим розібратися.
Переможець отримає все.
Антиваксери проти ваксерів.
Уявіть велетенське поле
з усіма людьми, які не хочуть вакцинуватися,
усі ці товстуни та довбані психи, уявили?
І ти, бляха, мусиш чимдуж бігти полем,
намагаючись дістатися його краю,
а в цей час гелікоптер летить над тобою,
і з нього в тебе стріляють вакциною.
Уявили?
Я знаю, що ви думаєте. «Старий, це нечесно.
Я тут, бляха, біжу по лайну, а ти там вгорі, у гелікоптері,
та ще й зі зброєю».
Що ж, а ми такі… Це ліберал зі зброєю, ясно?
Хоч це й не їхня тема. «Боже, вона жива? Вона мені нашкодить?
Я не почуваюся у безпеці!»
А ти в цей час вже половину шляху пробіг.
Мало штани не згубив.
Якщо ти зрештою дістанешся протилежного кінця поля,
як у «Вибивному», отримаєш очко.
«Хто переміг?»
Цікава ідея.
Я просто…
не знаю, що ще робити. Я просто здався.
Я… маю бути з вами чесним.
Упродовж першого року всього цього лайна
я був американцем, що за всіх уболіває,
а потім - не знаю.
Нам дозволили вийти на кілька тижнів, а потім знову загнали всередину,
і в мені дещо просто зникло.
Зараз я такий: «Пофіг. Насрати.
Сподіваюся, що помре ще більше людей».
Але в усій цій хріні з пандемією є один хороший момент,
я сподіваюся, що з часом його
вважатимуть, так би мовити, Божою волею,
тож хороша річ у цій бісовій пандемії -
це те, що вона трохи уповільнила культуру скасування.
Розумієте, про що я?
Ага. Досить важко вивалити своє хазяйство на роботі, коли ти вдома.
Але знаєте що?
Хоча в декого це досі виходить.
Сидять такі, на Zoom-конференції без трусів.
А потім раптово встає, і причандали на весь екран.
Знаходять способи, як вилетіти з роботи.
Це було щось.
Тож добре, що ті слимаки мусили зробити перерву,
бо в культурі скасування
уже закінчувалися люди, яких вона скасовувала.
Розумієте?
Як би вони не хотіли показати, що кількість людей,
які дістають хазяйство на роботі, невелика.
Усупереч статистиці, еге ж?
«Кожні 1,6 секунди хтось дістає свого піструна
і трусить ним перед колегою в офісі».
А ви такі: «Що? Кожні 1,6 секунди?»
Напевно, я не туди дивився.
«Кожні 3,2 секунди
якийсь мужик кінчає на вазон і втирає це жінці в обличчя».
Чорт! Я й гадки не мав!
Справді? Ага.
Тож на щастя, вони зібрали всіх цих бісових тварин докупи…
і позбулися їх, так?
Але це перетворилося на 90-ті,
це стало способом позбутися декого,
хто стоїть на твоєму шляху.
Це всього стосується.
Коли ти попередньо погоджуєшся на щось,
а воно потім виходить з-під котролю.
Не знаю навіть.
Та людей не вистачало, і от минулого року
трапилася смішна ситуація, коли почали скасовувати вже померлих.
Пам'ятаєте? Раптом, просто нізвідки, Джон Вейн потрапив у тренди.
Вони що, знайшли плівку
із новим фільмом, вихід якого було відкладено?
А тоді, звідки не візьмись, купа білих позаписувалась у борці з расизмом.
«Боже, ви бачили, що Джон Вейн сказав
у Playboy у 1971?»
Уявляєте… Бляха, цілий гурт білих
протестує проти мертвого білого чувака.
«Я цього більше не терпітиму.
Я не терпітиму, що якийсь Джон Вейн, який мертвий уже 45 років,
дозволяє собі висловлюватися в журналі, якого більше не існує.
Мені болить за темношкірих».
Бісові ідіоти.
У цих білих немає важливіших справ, ніж повчати темношкірих, як тим себе захищати?
Знаєте що?
Якби ви й справді були соціально свідомі,
ви би не диктували темношкірим, що таке «расизм» і як із ним боротися.
Тепер уже я повчаю, так?
Але знаєте що, темношкірі самі в цьому винні.
Один із них облажався.
Вони були на вечірці, там були й білі,
і вони дозволили просочитися цьому слову.
«Stay woke» чи як ви там в біса говорите. І якийсь білий, почувши це: «Що це було?
Боже мій.
"Stay woke"? Я хочу це сказати.
Я скажу це своїм білим друзям, щоб показати, що я "за".
Боже, я це справді скажу.
Я, бляха, "woke". Я "woke", бляха.
Я з "woke" назавжди.
Я в'їхав, так.
Я підтримую темношкірих у своїй білій хаті через Twitter.
Ось чим, я займаюся. Я вас, бляха, підтримую».
Усі білі люблять обманювати себе,
мовляв, якби вони жили 150 років тому,
вони би працювали на підземній залізниці,
допомагаючи рабам утекти, правда?
«Я би був одним із тих хороших білих, так.
Я би знаходив час, ризикував би власним життям».
Але правда в тому, що ви би робили тоді
те саме, що робите й сьогодні: нічого.
Нічогісінько.
Ну хіба написали б там десь #BlackLivesMatter.
«Господи, у мене просто серце розривається на моєму кутовому дивані».
Найбільше у демонстраціях «Black Lives Matter» мені подобається те,
як власники крамниць закривають свої вікна фанерою,
а тоді пишуть «Black Lives Matter»
прямо на тій же фанері.
Я просто обожнюю лицемірство такої поведінки.
Тут же поряд і «"Black Lives Matter", ми всі рівні, єдині»,
і «Не смій палити мій магазин, худобо клята!
У цьому магазині ми раді всім,
запрошуємо всіх.
По одному, слідкуйте за ним!
Це місце, безпечне для всіх».
Ага.
Джон Вейн народився в 1907 році.
І він - представник тієї епохи.
Але для всіх тих снобів це не виправдання.
А взагалі-то, ще й яке!
Беззаперечне просто.
Усі ми належимо своєму часу.
Скажімо, діти.
Пригадуєте, що саме не набридає їм по півтора року?
Стояти в колі, поки один підкидає пляшку з водою.
А коли вона стає сторчма,
вони такі: «Капець!», - і далі страшне що робиться.
Просто незбагненно.
Але ж я народився в 1968, тому такий:
«А чого ви не спробуєте ляскати її в польоті?
Трохи практики, і вона легко ставатиме сторч.
Невже так складно?» Ге?
Та я не псую їм відпочинок.
У них же свято стоячої пляшки. Вони їдуть його святкувати.
На своїх мопедиках, наче зграя хижаків. Це їхній день.
Так. Але це теж минає.
Шон Коннері помер. Великий Шон Коннері.
Так, мій найулюбленіший Джеймс Бонд.
Вісім місяців його належним чином
поминали у Twitter,
доки не з'явилася якась біла дівчина з неголеними ногами.
І вона така: «Що? Ви що?
Ви всерйоз вшановуєте того, хто захищав право бити жінок?»
По-перше, він не захищав право бити жінок, гаразд?
Лише сказав: «То звісно, що іноді їм треба дати ляпаса.
Так, ніжного, але з розмахом,
аби нагадати їм, хто в домі головний.
Аби перезавантажити їм мізки».
Ото й по всьому, розумієте?
Так, у 2021 році сказати таке міг лише самогубець.
У 1976 - так, це трішки непомірковано, та нічого такого.
Розумієте?
А народився він у 1930.
Слід розуміти історичний контекст.
От я люблю старе кіно. Ви колись дивилися фільми 30-х, 40-х, 50-х?
Отож.
Там якщо жінка хоч трохи дасть волю емоціям, то негайно
знайдеться чоловік, що закричить їй: «Опануй себе!
Ану хутко зробила мені пиріг. Поставиш на підвіконня».
Еге ж?
І в такому середовищі він зростав.
А я виріс у 70-х.
Тоді я вважав, що круто бути далекобійником.
Собака на торпеді завжди з тобою згодна.
Їздиш собі, дівки блузи задирають.
Я думав, що це і є щастя. Звідки мені знати, це я бачив по телеку.
До чого я веду: якщо ви такі хоробрі, що хочете збиткуватися
та поливати лайном небіжчиків, які не в змозі захистити себе,
то чому ви обмежуєтеся лише чоловіками?
Хіба історія знала мало жахливих жінок?
Ви не можете нападати лише на чоловіків, бо це ж сексизм.
Саме те, проти чого ви боретеся.
Розумієте? А як же, скажімо, Коко Шанель?
Чудовий приклад. Коко Шанель.
Загальновизнаний ідол фемінізму.
Вона заснувала власну фабрику галантереї, так,
у 10-х чи 20-х роках, неважливо.
Я й уявити не можу масштаб сексизму, який їй протистояв.
Видатне досягнення, знімаю капелюха, звісно.
Та водночас -
вона також підтримувала нацистський режим.
Ага. Та пів її сторінки на Вікіпедії про це,
хоча кого я дурю, хто там її взагалі читає.
А вона там, чекає, аби її прочитали.
Так-от, історія така: йшла Друга Світова
і старигань Адольф ввалився до її міста,
на своїх танках із двигунами Porsche,
щоб зайняти місто, йому знадобилося десь години півтори.
Вона перепудилася.
Закрила свій магазин.
Розпитала, в якому готелі розквартирований штаб нацистів.
Пішла туди і почала певного роду зносини
з одним нацистом.
Ага.
Вона полізла трахати нациста.
Бачили колись кінохроніки Голокосту?
Ті, де звалені гори дитячого взуття?
Отож.
Вона смоктала члена тому, хто таке робив.
А тепер давайте ще раз:
що там зробив Шон Коннері?
«Час від часу давати їм ляпаса».
Ось що зробив він.
А вона ж така: «Адольфику, ти такий бешкетник».
Її колабораціонізм був таких масштабів, що після війни вона була змушена тікати.
Я й гадки не маю, скільки членів їй довелося пересмоктати, аби повернутися.
Та незважаючи на це все, я її все ж не засуджую.
Бо я ніколи не був у подібній ситуації.
Я маю на увазі, що я не жив у країні,
на яку зненацька напала найбільша армія світу
та захопила її за пару годин.
Певне, вона була нажахана, чи не так?
І вона жінка, врешті-решт.
Модниця.
А вони такі в однострої Hugo Boss марширують.
Звісно, в неї коліна трохи ослабли.
Усе летить шкереберть, людей вбивають на вулицях.
Вона злякалася.
Аякже.
А будучи жінкою, вона знала жіночу схему:
коли тебе загнали в кут,
то як би кепсько все не було, завжди є шанс
протрахати собі шлях до виходу.
Такий джокер у них у рукаві завжди, розумієте?
Усі жінки це знають.
Так, усі жінки це знають.
Чоловіки усвідомлюють це вже в тюрмі.
Жінок же навчають цьому змалечку.
Вона побачила свій шанс і розіграла його.
І хто я такий, щоб злитися на неї за це?
Вона вже давно померла, і я думаю, вона на небі.
Думаю, пробилася й туди. Сидить собі з Шоном Коннері.
Час від часу в них розходяться погляди,
і він змушений дати їй ляпаса, так.
Та їй байдуже.
Що таке якийсь там ляпас
порівняно із самовідданим траханням нацистів?
Навіть Ісус тут нічого не скаже, адже й у нього була повія.
У всіх є свої скелети в шафі.
Ось вам, живіть із цим тепер.
Але Шанель своїм усе одно купуйте. Коко досі героїня.
Вона була жертвою, що постраждала від тих часів.
Вона була наляканою, їй було страшно. Вона не знала, що їй робити.
Ну нехай.
Тож ми живемо в дуже дивні часи.
Не зважаючи на все це лайно, що відбувається довкола,
як-от фемінізм: щоразу, як я думаю, що його вже наче як поховано,
знаєте, це немов група, яку ти не терпиш,
і вони вже кілька років не випускали альбомів,
і ти такий:«Боже, вони вже не існують, вони розпалися?»
І тут вони з'являються з новим лайном.
І ти такий: «Бляха, ну що тепер?»
Я просто кепкую. Фемінізм мене не турбує, вірите?
Він мене не турбує.
Мене не лякає ні він, ні щось подібне,
просто тому, що я знаю, що він накриється мідним тазом, ясно?
І мене це тішить, саме так.
Я не вболіваю за нього, бо…
Знаю, що там мене не схвалюють.
Знаєте, чому я думаю, що він загнеться,
що він, як не крути, не буде успішним?
Бо для цього їм все ще потрібна допомога чоловіків.
Я не розумію цього.
Не розумію, чому жінки не можуть самі попрацювати,
щоб зліпити це лайно. Вони й далі приходять до нас:
«Потрібно, щоб більше чоловіків переймалися цим.
Чому ніхто з чоловіків нічого не скаже…»
Якого біса я маю щось казати?
Це ж, бляха, ваша проблема.
Якого біса ви завжди втягуєте нас у це лайно?
Кілька місяців тому я бачив жінку, професійну футболістку.
Її показали по кабельному, на спортивниму каналі,
і вона почала казитися, типу:
«Не розумію, чому жінки-спортсменки
не заробляють стільки, скільки чоловіки-спортсмени?»
Розумієте? І всі ті чоловіки мали сидіти
і поводитися так, мов вони не знали відповіді.
Вони сиділи приголомшені.
Типу: «Не знаю.
А чого ж це так?
Оце так головомийка. Поняття не маю».
А я сиджу вдома і буквально верещу:
«Бо ніхто, бляха, не купує на вас квитки!»
Ніхто не піде на жіночий футбол.
Ви граєте на полі на 20 000 чоловік, а прийшло лише 1 500.
Це не зовсім вдала гра.
Та організатор, бляха, у боргах після такої гри.
Я не кажу, що в спорті немає професійних спортсменок,
є ж Серена Вільямс або жінки з бійцівського чемпіонату.
Та ніхто ж не дивиться ваші виступи.
А ви, блін, приходите і сердитеся на чоловіків.
І вони продовжують робити цю хрінь. Чому ви кричите на нас?
Це, блін, не наша робота.
Це не моя робота - цікавитися якимось бісовим жіночим футболом, ясно?
У мене є чоловічий спорт.
Це… ваше лайно, ясно?
Блін, гляньте на жіночу баскетбольну лігу.
Там ніхто не хворів на коронавірус.
Ніхто.
Кожної гри вони грають перед 300-400 людьми,
і так уже чверть століття.
Я вже мовчу, що ця ліга спонсорується чоловіками.
Ми, бляха, вам цілу лігу віддали.
Ніхто з вас не прийшов.
Де поділися всі феміністки?
Та стадіон має бути забитий феміністками.
Із розмальованими обличчями, у футболках команди, показуючи цицьки.
І щоб дуріли, як хлопці з верхніх рядів
із їхніми пивними цицьками.
«Мене показують на екрані? Серйозно?»
Так.
Ви не прийшли.
Ніхто з вас не ходив на бісові ігри.
Ніхто. Це ви їх підставили, не я.
Не чоловіки. Це жінки підставили жіночу лігу.
Ну ж бо, пані, назвіть п'ять своїх улюблених баскетболісток жіночої ліги.
Давайте.
Назвіть п'ять улюблених команд жіночої ліги.
Назвіть команду жіночої ліги вашого міста. Ви ж не можете!
Вам на них насрати.
Вони щоразу виступають перед порожнім стадіоном.
Це, бляха, трагедія, еге ж?
А ви тим часом дивитеся Кардаш'янів,
які заробляють мільярди.
Ви дивитеся «Справжніх домогосподарок»,
вони заробляють купу грошей, бо саме це й дивляться жінки.
Гроші слухають.
Ви не хочете дивитися це лайно, бо дивитеся інше.
І гроші вистрілюють туди, купаючи тих хвойд у грошах,
у сумочках, у взутті і в ботоксі.
Ллються рікою.
Гроші ллються рікою.
Так. Тож гроші слухають.
Та ви ліпше дивитиметеся те лайно, «Домогосподарок»,
де купка жінок просто сваряться.
«Може, тому чоловік і покинув тебе.
Може, тому він пішов. Тому в тебе немає дітей, стерво!
Тому ти пласка, мов дошка, стерво». Так?
Це ваше послання.
«Ми ліпше дивитимемося це, ніж групу жінок,
які працюють у команді, щоб досягти спільної мети.
Ліпше ми дивитимемося, як вони знищують одна одну».
Так.
Ні-ні.
А насамкінець ви приходите і, бляха, кричите на хлопців.
Давайте уточнимо, я маю платити за ваші напої,
захищати вас від маніяка, що лізе крізь бісове вікно,
і ще я мушу дивитися жіночу лігу заради вас?
А ви взагалі збираєтеся щось робити?
Так.
Я не відчуваю жодного співчуття до жінок, коли мова заходить про подібне лайно,
бо усі дослідження, які вони проводили, щоб показати, хто розумніший -
чоловіки чи жінки,
усі вони стверджують, що жінки розумніші.
Усі до єдиного.
Пані, вам не варто було би аплодувати.
Ви ж знаєте, що я козел.
Ви ж знаєте: добром це не скінчиться.
«Він сказав, що я гарна?
Боже мій».
Розривайте стосунки.
Якщо кожне досліження показує, що ви розумніші,
то чого ви не запитуєте самих себе:
«Якщо ми такі достобіса розумні, то як ми опинилися тут, де ми є зараз?»
Ну?
Ви опинилися там, де ви є, не через таких хлопців, як я.
Як би вам не хотілося звинувачувати мене.
Ви ніколи не заїжджали до футбольних спорт-барів у неділю
і не дивилися на тамтешню публіку?
На тих інтелектуалів із пивними кендюхами, набитими лайном?
«Гей, він у моїй уявній команді!
Дай п'ять, так!
Хочеш ще сирних паличок?»
Як жінка з великим мозком, ви ніколи не дивилися туди,
думаючи: «Це я, бляха, з оцими змагаюся?
Я змагаюся з ними?»
Ага, немає у вас ніяких перешкод.
Окрім того факту, що ви просто знищуєте одна одну.
Що, вже не буде оплесків?
Я бачу всі ваші хитрощі.
Якби ви лише підтримували жіночу баскетбольну лігу
так, як ви підтримуєте товсту дівку, що пишається своїм тілом,
і більше не є вашою суперницею, еге ж?
Тоді ліга мала би результати кращі, ніж чоловіча.
Боже, це найсумніше, що я коли-небудь бачив.
«Боже, та ти богиня, ти розкішна.
Тобі так пасує те бікіні.
Я би повісилася, якби так виглядала.
Їж-їж і далі.
Зароби собі діабет, жирна суко».
Ну справді.
Ви ж не кажете алкоголіку: «Боже правий. Мужчино, я тобою пишаюся.
Ти лежиш у своєму блювотинні, над тобою плачуть діти.
Ти мій герой, мій ідол.
Так тримати!»
Натомість ви кажете: «Та отямся ж ти, дядьку.
Відлучайся від пляшки!»
Хоча визнаю, те, як жінки з буденною зовнішністю
наїбали рекламодавців, змусивши тих прибрати красунь
із свого контенту - просто геніально.
Звичайні, очам-немає-на-чому-спинитись, абсолютно неприглядні жінки, ясно?
Просто кажу як є.
Ну ж бо, ми ж не на людях, ми в лісі, можемо бути щирими.
Звичайнісінькі, нічим непримітні,
ніхто-й-не-пригадає-як-їх-звуть жінки.
Авжеж?
І от вони дивляться на цих богинь і думають:
«І як мені з нею конкурувати?»
Та ніяк!
І вистачає ж вам нахабства!
Коли Бред Пітт знімає футболку в кіно, я ж не кажу:
«Офігіти, ну і як мені з ним конкурувати?»
Та ніяк.
Я потворний, лисий, рудий.
Мені доводиться записувати жарти.
Доводиться носити панаму.
Я знаю своє місце, розумієте?
Моє місце - сидіти смирно і не заздрити вродливішим за мене.
Між іншим, панянки, ця промова має надихати.
Не певен, чи в мене гаразд виходить.
Я намагаюся сказати, що якщо ви…
Ті, що прожили дитинство, сповнене гніву та люті, як моє…
Я маю на увазі, що ви ж розумніші за нас,
і вас стає дедалі більше.
Якось так.
Не знаю, як вам ще пояснити. Я прагну… Не знаю.
Прагну бути кращою людиною в ці буремні часи, розумієте? Справді.
Наприклад, з'явилася в мене така тема: допомагати безхатькам.
Було таке. Іноді я їм допомагаю, іноді - ні.
Це залежить від настрою, від того, наскільки ти в шоці від усього.
Розумієте?
Тож я робив ось таке.
Треба ж хоч щось робити,
бо ж влада, схоже, взагалі нічого не робить.
Я привіз увесь свій старий одяг до наметового містечка.
Це добра справа, але зауважте дещо.
Робіть таке вдень.
Чуєте? Раджу робити це вдень,
коли вони виснажені від вчорашнього концерту,
відходять від того, чим вони там закидалися,
щойно усвідомлюючи, що в них цвях у плечі.
У такому стані вони прихильніші до гостей.
А вночі краще не треба.
Більше вас ніхто не побачить, вас засмажать на рожні.
Це ж нетрі, там може що завгодно трапитися, розумієте?
Я лише попереджаю, бо коли я був малим,
то безхатьків робили інакше, розумієте?
Тоді безхатьками були диваки,
волоцюги, невдахи абощо.
Ну, пияки там.
А не ось цей весь «Острів проклятих», який панує там зараз, де вони там
із деревами розмовляють.
Сидиш собі на літці, снідаєш яєчками бенедикт.
А він на тебе ніби як в ілюмінатор дивиться.
Отже.
Як я був малий, то достатньо було подуріти надворі якихось 15 хвилин,
як вже приїжджала карета
і з неї виходило двоє санітарів.
«Привіт, друже, як життя?
Вирішив трохи пошуміти тут, авжеж?
Якщо твоя ласка, приміряй цю сорочечку».
«Гаразд. А чого рукава такі довгі?»
«Та ми зав'яжемо їх тобі за спиною,
бо ти, бляха, геть здурів.
Не треба бігати тут і лякати людей до усрачки.
Залазь до клятої карети!»
І він залазив, та й по всьому. І їхав до божевільні.
І все, ти в божевільні.
Але проблема в тому, що працівники божевільні
почали трахати пацієнтів,
усі ж знають, що божевільні просто вогонь у ліжку.
Тож їх топтали, еге ж?
Гей, це правда.
Історію не заперечиш.
Можете хитати головою скільки завгодно, але…
Гей!
Вони трахали тих людей, ясно?
Вони топтали їх, ті бісові лікарі в білих халатах,
що рухалися в такт, отак,
десятиліттями, доки зрештою
хтось, хто мав серце, не побачив це:
«Гей, що тут у біса відбувається?»
І вони прикрили лавочку, і просто випустили всіх тих людей.
І всі вони побігли, мов Майк Маєрс,
стрибаючи по машинам і все таке.
Тож я це все до чого: не ходіть туди вночі.
І коли я під'їжджаю до одного з таких наметових містечок,
я завжди собою пишаюся.
«Це добра справа - допомагати іншим.
Добре, щоб вони робили те саме.
Це просто абсурдно, що люди живуть отак».
Саме це я думаю, сидячи в машині,
але щойно я з неї вилажу і відчуваю сморід,
я такий: «Якого біса я тут роблю? Це ж тварини, а не люди!»
Правда?
Я би порівняв це відчуття з тим,
коли ти сидиш в позашляховику на сафарі,
дивишся довкола і бачиш леопарда.
І ти такий: «Гляньте, леопард». Еге ж?
Аж раптом машина підстрибує на корчі, і ви вилітаєте з клятого кузова.
«Бляха, тут леопард!»
Тож я під'їжджаю і відчуваю себе бісовим дядечком Семом.
Далі я вилажу з машини і такий: «Боже, що я роблю?»
Я йду ось так.
Там завжди відбувається якийсь рух,
хтось кульгає через вулицю чи щось таке.
І мені ніколи не вдавалося наблизитися, щоб із кимось поговорити.
Знаєте, як у новинах показують.
Ну типу: «Господи, ти сидиш тут
уже кілька місяців, знаєш?
Як воно - жити в цьому наметі?»
Завжди було цікаво, скільки людей звалило смородом
доки їм вдалося записати те бісове інтерв'ю.
Знаєте, може вони… стріляли снодійним.
Щоб решта вирубилася.
Оточили периметр.
Бо я…
Я паркуюся десь метрів за 30
і починаю ось так підходити.
А потім у мене здають нерви, завжди.
Ще за 30 метрів я такий: «Безплатні футболки!»
І я біжу до машини.
І твій мозок починає тебе дурити.
Нібито я бачив, що з чотиримісної палатки щойно хтось вибіг.
І гнався за мною.
Я завжди роблю коло довкола машини, перш ніж сісти в неї.
Бо в безхатьків поганенький бічний рух.
Ну, після стількох років спання на тротуарах
їхні ноги просто мотлох, як печінка в росіян.
Вони уповільнюються, мов неповороткі лайнери, що йдуть тихо за горизонт.
І в цей час ти оббігаєш машину, сідаєш у неї і їдеш геть.
Їдеш геть.
Звільнив трохи шафу.
І тепер можеш знову її забити
різним лайном, яке тобі геть непотрібне, саме це ти й робиш.
Америка!
Перепрошую, сер?
Америка!
Америка, так! Америка! Не думай. Просто роби, що хочеш.
Вивали своє хазяйство, еге ж?
Кажу вам, Джордж Вашингтон саме про це й казав.
Ясно?
Треба, щоб закрили інтернет.
Бо вочевидь, ми занадто тупі, аби ділитися ідеями
у цьому велетенському міському барі, який він нагадує.
Ви всі радієте, але ж ви, як і я, сидите в інтернеті.
Минулої ночі я провів в інтернеті шість годин.
Намагаючись знайти, що вбиває бобра.
Чи в природі хтось полює на бобрів?
Ні. Ви б, звісно, не зрозуміли цього з усього лайна, що я тут ліпив,
та я дуже змінився, вірте чи ні.
Змінився.
Цього року в мене був певний досвід.
-Маячня. -Це правда. Не вірите?
Хлопець крикнув «маячня».
Ви кажете «маячня», бо ви мені не вірите
чи ви просто не хочете, щоб я йшов?
Справа в цьому?
Така собі стадія заперечення.
Не смій іти і бути щасливим. Не смій так поблажливо дивитися.
Не треба обіймати інших і любити себе.
І плакати, коли бачиш щось миле. Тримай усе в собі!
Кидайся на людей.
Дістань пістолет з-під сидіння. Давай!
Так!
Ні, у лютому я просто вперше скуштував гриби.
Кращого штату для цієї історії годі й шукати.
Народ, вам серйозно треба…
треба помістити гриби на номерні знаки.
Гаразд, ось у чому річ.
Я ніколи не мав справи з чимось подібним. Я завжди прибухував.
Тільки бухло. Так, ви розумієте.
Заспокойтеся всі. Я завжди нервую, коли білі хлопці кричать:
«Так! Нормально, ого!
Нормально!
Збудуйте стіну! Так!»
Я ж, бляха, тут, розслабтеся.
Страшно таке слухати, але така чоловіча доля.
Тобі не дозволено мати емоції.
Тому коли ти випиваєш, тебе накриває.
«Осоромся, щоб здатися розумним!»
Тож я завжди виступав по випивці,
я ніколи не мав справи з психоделіками,
тож вирішив що пора спробувати - ну і плюс ця пустеля довкола,
тож я наважився, знайшов дітям няньку.
Усе під контролем, мені за 50.
Я маю спробувати це зараз або ніколи.
І той дядько, можливо, ви знаєте, про кого я, такий:
«Добре, старий».
Він хороша людина.
Він сказав: «Добре».
Він такий: «Добре, з'їж ось стільки…»
Знаєте, насправді ж все завжди так:
«Гаразд, як сильно ти хочеш обдовбатися?»
Тримаєш в руках шматочок і слухаєш:
«Гаразд, тільки не їж весь шматок.
Просто відкуси куточок,
лизни трохи і ще потри трохи…
Хай всотається в обличчя».
І я такий: «Добре». А він: «Як сильно ти хочеш обдовбатися?»
А я: «Зовсім трохи, нічого божевільного».
А він: «Добре». І я з'їв трохи.
Спочатку мене трохи нудило, здавалося, я наївся трави,
а потім раптом я помітив, як неживі речі
ніби як дихають, розумієте?
Холодильник виглядав так, мов щойно пробіг крос.
Ось так…
Я не злякався. Видно було, що йому треба подихати.
Телек почав збільшуватися. Він от-от мав на мене впасти.
Але я був у порядку.
Я думав: «Я знаю, що телек не збільшується.
А якщо й так, то мені пофіг, нехай.
Давай, вилий на мене трохи пікселів, мені насрати.
Я обдовбався і розважаюся. Я хихочу».
Я сміюся, я все розумію,
і все, бляха, просто чудово.
І зненацька, десь через годину,
почуття глибокої самотності
і нелюбові геть накрило мене.
Ага, і я такий: «Бляха, я так і знав».
Бляха, я так і знав. Тому я цього і не робив раніше.
Я знав, що не все так просто.
Знав, що я не побачу Бога і бісових єдинорогів,
що не з'їду з веселки і не качатимуся в траві.
Я знав, що прийде сатана.
Якийсь чувак із ножем чи чимось таким.
І я такий: «Давай, уперед. Затягуй мене в безодню.
Покажи мені, який я жалюгідний».
І це відчуття просто огорнуло мене,
я не знаю, це було навіть не відчуття.
Воно просто було, у той момент.
Я просто отетерів нахрін. Я сидів такий: «Якого біса?»
І я не міг його позбутися.
Навіть якби пройшов більше ста мільйонів кілометрів,
воно би лишилося зі мною.
Решта кайфувала, я не хотів руйнувати їм кайф,
тож я такий: «Добре, народ, я піду в спальню.
Гляньте-но, холодильник. Холодильник…»
Добре.
«Мене просто трохи нудить».
Прикидався, розумієте?
Іду до бісової спальні
і просто лежу там такий:
«Чувак, що за хрінь?»
Щоразу, коли я думав, що це вже дно,
то провалювався дедалі глибше в ліжко.
Через півгодини заходить моя дружина.
«Ну що, як ти?»
Відповідаю, як мужик:
«Добре. Усе гаразд.
Супер просто.
Просто клас».
Вона лягає поряд:
«Мене трохи нудить, мені таке не заходить».
І от вона лежить, а я ж переживаю своє відчуття.
Відчуття, що мене ніхто не любить, і що я зовсім самотній.
І от я дивлюся на неї і починаю думати:
«Дідько, і нащо я на ній одружився?
Чому я дивлюся на…
Знаю, звучить жалюгідно, але якщо ви в шлюбі достатньо довго,
то й без усяких грибів такі думки виникають у вас кожні півтора місяця.
Уже як є.
Щось клинить, і ти просто дивишся на них збоку
і обмізковуєш: «Ну от нащо я до тебе заговорив?
Ну міг же просто пройти повз. Я ж міг навіть не вітатися.
Ми ж були незнайомі.
Зовсім!
Що би було, якби я ніколи до тебе не заговорив?»
Кожні півтора місяця, це ж іще нормальні стосунки?
Тобто ти досі тримаєшся за ту частину себе,
яка любить цю людину, в той час як інша частина,
так би мовити, хоче ще трохи погарцювати, розумієте?
Одним словом, те, що я таке думав, дивлячись на неї,
цих моїх відчуттів не полегшувало зовсім.
Тож я: «Бляха, час розкривати парашут.
Час вибиратися з цього поглинаючого мене матраца».
Я ніби тонув, розумієте? Тож я такий: «Нехай йому.
Думай про дітей». А я люблю своїх дітей.
І, безсумнівно, вони мене люблять, я знаю.
Тож я почав думати про них.
Але це відчуття не минало.
І тоді я такий: «Так, щось це мені нагадує».
Бо в такому лайні я вже плавав.
Тож я ніби пригальмував.
І розслабився.
І от тоді: «От чорт, та я ж знаю, що це».
Це ж те саме відчуття, у якому я зростав.
Точно.
Це ж такими були 70-ті й 80-ті.
Обоє батьків на роботі.
У три роки ти отримував в'язку ключів від дому.
«Так, сину, щезни, щоб я тебе не бачив!»
Та це була божевільня.
Я виріс у дуже, так би мовити, злі часи, розумієте?
Коли ти боявся батька, батька свого батька.
Я вже казав це, але я все ще долаю ці травми,
тож потерпіть.
Ти, блін, просто був…
Ні, мені подобається, як сучасні діти люблять татка.
Такі: «Татку, хочеш погратися? Давай покатаємося на великах, татку!»
Коли я був дитиною, це звучало так: «Тато, блін, тато!
Чорт!
Тікай! Відчини вікно!
Мамо, що ти тільки в ньому знайшла?»
Просто божевілля якесь.
Це було цілковите божевілля. І так було не лише в нашому домі.
Я люблю своїх батьків, такі були часи.
Усі були просто скажені, ти весь час боявся,
чужі люди могли лізти до тебе, чужі батьки могли відлупцювати тебе,
а дома ти чув: «Що ти вже в біса накоїв?
Ти в мене зараз за це отримаєш!» Просто божевілля.
Учителі хапали тебе, впиваючись нігтями в шию.
А вдома: «Вона ж не просто так це зробила, значить ти заслужив».
Розумієте? Усе саме так і було.
Ми з братами й сестрами лупцювали одне одного.
Еге ж.
А потім ми разом діймали собаку, а він нас всіх кусав.
Але ми від нього не позбулися. Якось він вкусив мене за обличчя.
Дойобувався до нього, коли він їв, ага… І він вчепився мені в обличчя, наче…
Ось так. Батьку довелося зашивати мене.
І після того ми теж його не позбулися.
«Хороший пес, просто має слабкі нерви. Господи, якого хріна ти махав своєю пикою
перед бісовою собакою?»
Ага. Так ми й жили.
Це було щось. Така собі суміш «Родини Брейді» і «Володаря Мух».
Тобто, в теорії все було чудово.
Універсал, повний таких собі херувимів
пердить до церкви, після якої кожен отримує пончика.
Так, це було класно.
Як би то не було, усі ми…
Мій тато був із тих людей, в яких що на думці, те й на язиці.
Розумієте, про що я?
Знаєте оцю типову стрижку жінок, які досягають певного віку?
У них уже двійко дітей, тож вони стрижуться коротше,
аби не морочитися.
Роблять чубчика, наче в Гілларі Клінтон абощо.
Знаєте? А ще вони високо виголюють шию, аж до потилиці.
Коли вперше пораєш її ззаду,
то тобі здається, наче ти прочищаєш своєму другові Еріку.
Розумієте?
Але ж ти любиш свою дружину, тож ти брешеш їй:
«Гарно виглядаєш!
Просто чудово, я завжи хотів трахнути Джеральдін Ферраро.
Боже, яка краса!»
Мій тато був не з таких.
Ми заїхали за мамою, сідає вона в машину, а він такий:
«Святі угодники, ну й жах!
Господи Ісусе, що вони з тобою зробили?
Боже милостивий, ти виглядаєш, як клятий мужик!»
Мама ж сидить і лише така…
А ми на задньому мотали собі на вус: «От що таке справжні стосунки».
Так.
Тож через усе це ми всі заробили собі різні болячки,
через життя у перманентному страху, завжди.
В усьому, нас лякали вчителі фізкультури…
Та все й усі лякали нас.
Якось мій тато сказав священникові, що той соромить свій духовний сан.
Не знаю, як так вийшло.
Ми говорили про розклад чергувань на вівтарі,
і чомусь той хотів перенести мене на іншу службу,
а в тата почала смикатися нога:
«Ти - сором клятого духовенства!»
У того щелепа відвисла, та найліпше було, як ми прийшли
на службу наступного тижня.
Тиждень вони не розмовляли, і от тато заходить такий:
«Як воно, як справи?»
Ніби нічого не сталося.
Тож усі з нас отримали якісь болячки.
Один із моїх братів заробив собі катар шлунка,
інший - невралгію в попереку, що ніяк не минала.
Пригадую, я почав лисіти ще в третьому класі.
У третьому класі, буквально пасма волосся випадали,
ніби я на Волл-Стріт працював, вірите?
І я сидів такий: «Я всі іграшки поприбирав?
Помив посуд?
Він щось знайде, завжди знаходить.
Що ж мені робити? Уб'ю його.
Треба його вбити, так я й зроблю.
Коли він спатиме, візьму переноску.
Оберну довкола, упруся ногою йому в спину».
«На уроках Біллі важко зосередитися.
У нього є здібності, але йому не вистачає наполегливості».
Гаразд, отже, повертаємося до моїх грибів.
Гаразд?
І я усвідомив, що ця хрінь досі зі мною, весь час була,
і тоді я такий: «Тепер ясно, чого я так напиваюся.
Ось чому я так сильно б'ю жінок…»
Ну і все таке інше.
У той момент я усвідомлював усі свої колишні вчинки, добрі й лихі.
Тож я такий: «Зараз я протверезію
і почну розбиратися з усім цим лайном,
бо, ну, моя дружина…»
Не знаю, чи ви помітили, але характер у мене не дуже.
«Та що ти таке кажеш, Білле». Ага.
Тож справа в тому, що в мене такі проблеми,
і виріс я в такі проблемні часи, що навіть не усвідомлював,
який кепський маю характер: «Я ж не кричу на людей… удома».
Я можу послати свою дружину, ми обидва можемо.
Буває, але ж не так:
«Господи, яка ж ти сука», - такого я не кажу.
І на дітей я не кричу, але що я роблю,
досі роблю, це зриваюся.
Ну і я й подумати не міг, що це ненормально.
Дружина-то казала, що це ненормально, але з чого б це мені її слухати.
Це я повинен її слухати? Та вона лише постійно прискіпується, ну?
Лише погані відгуки на мене, як чоловіка.
Типу: «Ну, не найкращий досвід, знаєте.
Дизлайк, пів зірки, слабенько якось, еге ж?»
Тож із часом це стало для мене білим шумом.
«Що, знову щось не так? Ага-ага, починається, добре-добре.
І що я цього разу зробив не так?
Що мені треба виправити?
Давай, вперед, розказуй».
Тож я не слухаю свою милу дружиноньку.
Як ідіот, яким я і є, тож…
Одного дня я отримав суворий урок.
Був час сніданку.
Мені якось вдалося викроїти 20 хвилин на себе,
що рідкість, коли в тебе двоє дітей до чотирьох років.
І я подумав: «Блін, я можу приготувати собі сніданок,
як у старі часи.
Підсмажу собі два яйця, зроблю тости,
засмажу бісовий бекон так, як мені подобається.
Зроблю як треба, ну!»
Тож я непогано проводжу час, готуючи сніданок чемпіона.
Я сів снідати, у мене навіть пластівці і сік були, ну і вода.
Виглядало, мов картинка з реклами.
І щойно я сів їсти, засвітився телефон,
і мені прийшло повідомлення від товариша.
«Старий, я думав, ти теж будеш на цій конференції в Zoom.
Вона почалася п'ять хвилин тому, ти нам там потрібен».
А я геть забув.
Я подумав, звісно, у мене конференція.
Звісно, у мене конференція, бо з якого б це, бляха, дива
у мене раптом була можливість приділити клятий час собі?
Бісові тости летять через усю кімнату.
Перевертаються нахрін.
І тут раптом моя дочка, якій тоді було два з половиною,
забігає на кухню з очима, повними сліз,
і повторює: «Вибач, татку, вибач. Татку, вибач».
І я такий: «От лайно!»
І я буквально присів і такий: «Ні, маленька, ходи до мене.
Я не на тебе кричав. Татко би ніколи не кричав на тебе.
Я люблю тебе, маленька. Татко кричав на телефон, добре?
Татко кричить на нього, як той говорить речі, які татко не любить.
У татка проблеми. Вибач. Я би ніколи не кричав на тебе».
І я буквально відчув, як її сльози висихають.
Я такий: «Я би ніколи цього не зробив.
Я тебе люблю. А ти мене?»
Вона сказала: «Так». І я такий: «От і добре».
А потім я повернув і підштовхнув її, знаєте,
коли коли ти хочеш, щоб дитина пішла в потрібному керунку?
І я просто сидів такий, я щойно це зробив
своїй дочці двох з половиною років, і вона пішла,
а я сидів і думав:
«Наскільки це було погано?
Вона просто піде гратися іграшками і забуде про це
чи тепер вона ніколи не стане астронавтом?»
Що я щойно зробив?
Я вважав себе кращим за батька,
але я роблю ті самі помилки, що й він.
Блін, ненавиджу себе.
Я не потрапив на конференцію, не поснідав.
Я просто пішов нагору, мусив побути сам.
Просто побути сам, але ж я одружений, тому це так не працює.
Розумієте?
Особливо, коли ти так сильно облажався,
та ще й так голосно.
Я знав, що вона йшла по коридору.
Знав, що мені доведеться дивитися дурнуватий фільм.
Вона готувала проєктор, опускала екран,
а я буквально лежав там і такий: «Боже, прошу,
хай вона дасть мені бодай дві кляті хвилини, щоб я заспокоївся».
Ні, вона зайшла тут же і така: «То що,
обговоримо той невеличкий інцидент, що трапився внизу на кухні?»
І я такий: «Ні, люба, дай мені прийти до тями.
Мені треба прийти до тями. Хвилинку. Я облажався, знаю».
Чхати вона хотіла і вона мала рацію, бо це і її дитина теж.
Тож вона завелася: «Якщо ти думаєш, що можеш так поводитися у цьому домі…»
І подібна хрінь,
і, розумієте, вона мала рацію на всі 100,
але я не був готовий слухати.
Тож вона почала частково пропадати. «Це й мої діти, і…»
І я просто стирчав там,
лежачи на ліжку, дратуючись на неї.
А вона ж нічого не зробила, я просто витріщився на її губи,
бо вони ворушилися, але я нічого не чув.
І тут одна історія з новин просто вигулькнула в моїй голові.
Ви знаєте її, щось таке показують щороку-півтора.
Хлопець, який ніколи в житті не мав проблем із законом,
ну там, у церкву ходив щотижня.
Переводив бабусь через дорогу.
І раптом він убиває свою дружину.
Ось так воно в них і відбувається. Тепер усе ясно.
Йому закортіло щось заперечити.
Типу: «Ну не знаю, так, я облажався, але…»
Я знав, що вона мала рацію, тож я сидів і всотував, розумієте?
Скажу так, наступного разу, коли ви почуєте про хлопця,
який навіть із податками ніколи не махлював,
а потім раптом убив дружину,
то, думаю, варто запитати в нього: «Що вона сказала?»
Це лише моя думка, гаразд?
Усебічно досліджуйте ситуації.
Гаразд,
я люблю свого тата і все таке, але деякі речі варто поліпшувати,
і я пишаюся тим, що мене мої діти не бояться.
І кожного разу, як я лажаю, я спускаюся до них і кажу їм,
що був неправий і прошу вибачення.
І це чудово, що вони мене не бояться.
Зараз моя донька вже трохи старша, їй уже чотири з половиною,
і тепер, коли я зриваюся, вона навіть допомагає мені зупинитися.
Бо щойно я чую її голосочок, я просто…
Я згадую: «Вибач, тату…» - і одразу…
Чудово, далі про кухню.
Я там постійно ошиваюсь.
Якось я заходжу і такий: «Це що в біса за тостер такий?
А що з тим було не так?
Мені треба завантажити застосунок, щоб зробити триклятий, сука…»
І тут раптом вона така
мені з кімнати: «Тату, не кричи так!»
І щойно я чую цей голос, я такий: «Звісно, мала, вибач.
Це я так, звісно, я вже завантажую застосунок.
А це займає час, а я міг би вже мати свій бісовий тост!»
«Тату, ти сказав погане слово».
Якось так, розумієте?
Тож одного вечора у нас був день кіно, як щотижня.
Люблю їх, дивитися якісь мультики абощо.
Повнометражні просто обожнюю.
Ці сімейні мультики просто клас.
Сидимо з попкорном, усе як годиться.
У залі в нас висить смарт ТВ.
Людоньки, який же він розумний.
Розумніший за мене.
Дошка клята.
Він такий, бляха, розумний, що коли я вже
вимкнув світло, усе готове до перегляду,
але ж у нас розумний телевізор, тож коли я натискаю «ВКЛ»…
Точніше, навіть не так.
«ВКЛ» тиснути не можна,
бо як натиснеш, то все зіб'єш, і треба тиснути інші дві кнопки.
«То ось як ти зі мною, тварюко?»
«Не кричи так». «Вибач, мала».
Ця машинерія не хоче запускатися при вимкненому світлі,
бо думає, що якщо світло вимкнене,
то - певна річ - у кімнаті нікого немає.
Ну хіба хтось спить на дивані
і випадково притис дистанційку.
І от стою я в темряві:
«Ти ввімкнешся, бо я тебе купив, я тобі наказую, ясно?»
Підбігає мала.
«Татку, не кричи так».
Я такий: «Ти маєш рацію, сонечку. Вибач».
А вона: «Татку, чого ти так кричиш?»
«Бо я заплатив за телек.
Я хочу просто сидіти і дивитися фільм,
але коли я його вмикаю, він не вмикається.
І так завжди».
І вона поклала свою долоньку мені на плече,
і така: «Татку, усе буде добре».
Я думаю, вона навіть не знала, що це значить.
Просто знає, коли це казати, бо моя дружина так каже.
«Сонечку, усе буде добре. Ми купимо тобі іншу кульку.
Ми можемо купити іншу».
І вона теж так зробила.
Просто така: «Татку, усе буде добре».
Її малесенька долонька лежала на моєму плечі.
І, не знаю, це подіяло, я подумав, що так.
Ти маєш рацію, усе буде добре.
«Я ж можу увімкнути світло.
Мені навіть не треба дивитися щось.
Коли я з тобою, то все чудово».
Це було, мов одкровення для мене, десь пів секунди.
Але наступної миті я відчув себе невдахою,
це ж наскільки жалюгідним треба бути, щоб чотирьохрічка вчила тебе жити,
скидаючи на тебе бомби правди?
Тож… щоб там не було,
я збираюся не вживати нічого, доки не з'ясую…
Так, дядьку, це відстійно, я тобі не брехатиму.
Щодня тверезим зіштовхувати з реальним житям.
Молитися, щоб заснути.
Боже, заверш ці страждання.
Ненавиджу цих бісових щасливих тверезих.
«Так чудово, я почуваюся таким живим і сповненим енергії, блін».
Скільки це триватиме, не знаєте?
Раз на тиждень я випиваю мілкшейк, це моє персональне свято.
П'ю газованку, це просто жалюгідно.
Це жалюгідно,
ти мов старий спортсмен, що вже не в силах бігати.
«Старий, я раніше не просихав, оце були часи».
Тож…
Коротше…
До речі, я ж навіть не згадав, що я просто в захваті,
що виступаю тут.
Це просто неймовірно.
Так.
Сміх та й годі. Стоїш годину на протязі,
уже губи й обвітрилися.
Немов на носі судна стоїш.
Що ж, давайте наостанок поговоримо про дурниці.
І підемо по своїх справах.
Скільки вже там? О, та ще є час.
Добре, ось хороша історія.
Пару років тому,
ще до того, як почалося все це божевілля з пандемією,
невдалою спробою матінки-природи
позбутися стількох людей, скількох їй слід було,
ну як невдалою, для галочки ніби, наче курсову здавала.
Я був у Нью-Йорку, у мене була вистава. Я грав пожежника.
Що ж, я не найкращий актор, так.
Може, ви бачили її.
Сподіваюся, ви заплатили за квитки, жмикрути.
Ага, подивилися на шару, засранці.
І як не найкращому акторові, мені хоч виглядати слід було відповідно,
тож я відростив велетенські вуса пожежника, такі дурнувати вуса пожежника,
які шикарно виглядали разом із костюмом,
а на обличчі в мене був ніби бруд.
Я виглядав так, мов 20 років пожежі гашу.
Однак щойно я знімав костюм,
мені знімали грим і я вдягав свій звичайний одяг,
я тут же ставав схожим на такого собі старого сумного дреґа,
що так і не знайшов своє кохання.
І тут ще й так поталанило, що я був у Нью-Йорку в червні,
який, як виявилося, був місяцем ґей-прайду.
Цілий місяць.
І, щоб ви знали, ці дядьки його пропускати не люблять.
Та їх море просто, незрозуміло, як вони вміщуються там усі,
нема де курці клюнути.
І я застряг там такий: «Боже мій».
Тридцять днів подібного лайна.
А я, бляха, розгулюю з цими
рудими вусами Фредді Мерк'юрі на обличчі.
Та до мене чіплятимуться на кожному кроці.
Я був у непоганій формі, та, блін, я був просто бугай.
І ось що я вам скажу, народ, за ці 30 днів червня
жоден ґей навіть, бляха, і не глянув на мене.
Про чіпляння я вже геть мовчу.
Я ще ніколи в житті не відчував себе таким старим і небажаним.
Я вам ось що скажу, нехай у чоловіків є такий вік,
коли ти вже настільки старий, що жінки на тебе вже не дивляться.
Ти знаєш, що тебе це теж не мине, що цей час наближається,
але ж ніхто не казав, що ти постарієш настільки,
що навіть жоден мужик не схоче тебе трахнути.
Оце вже несподівано.
Коли ти вже настільки старий, що якийсь дреґ за 60 такий:
«Наступний, я заслуговую на краще.
Господи.
Зроби собі пересадку волосся абощо. І штучну засмагу.
Я замучу з кимось молодшим 50-ти. Давай, не затримуй».
Та в мене почалося щось типу панічної атаки.
Я думав: «Господи, я одружився занадто пізно.
І дітей завів також. Я скоро помру».
Я вже ніби на цвинтар збирався, розумієте?
Тож іду я собі десь по Дев'ятій авеню, трішки вихилясом,
прагну хоч найменшої уваги.
Я був у відчаї.
Пані, ви ж розумієте, про що я, нехай йому.
Коли намагаєшся себе переконати, що ти ще хоч чогось вартий.
Тож дефілюю я вулицею.
Хотів би я, щоб це було вигадкою.
Іду я Дев'ятою авеню, аж раптом піднімаю очі
і бачу лесбійку за два квартали попереду.
Так, я розумію, що ми в Боулдері, Колорадо.
Тож ви всі такі: «Так-так, стояти.
І з якого це дива ти вирішив, що вона лесбійка?
Це нечемно.
Ти щойно її побачив, але вже знаєш, що вона лесбійка?
Ти не знаєш про неї нічого, тож як…
Як ти взагалі можеш знати, хто є лесбійкою?»
Легко.
Так само, як і всі ви.
Так само, як вони самі себе вирізняють.
Це ж не вища математика.
Гаразд, я розумію, що у 2021 році не можна отак просто сказати,
що знаєш, як виглядають лесбійки.
Судячи з тиші в залі, так, справді не можна.
Не можна, бо не можна, так?
І це дивно, бо якщо ви побачите білого хлопця 20-ти років із зализаним
назад волоссям, відстовбурченим комірцем, у лоферах без шкарпеток,
то ви одразу подумаєте: «О, альфач-ґвалтівник.
Тато суддя. Його ніколи не посадять.
Точно. Нещодавно вбив п'ятьох у ДТП, бо сів за кермо п'яним.
Татко вже купив йому новенький Dodge Challenger».
Авжеж?
Бо якщо це те, що ви бачите, то як можна цього не бачити?
Ясно ж, як божий день.
А от лесбійки:
Я й гадки не мав…
Ось як далеко сягнув прогрес.
Адже так?
Ви й гадки не маєте.
Так?
Давайте зіграємо в гру.
Я називатиму різних людей,
а ви розглядатимете картинки, що спливатимуть у вашій голові.
Будівельник.
Спортивний фанат.
Художник.
Скейтбордист.
Лесбійка.
Раптом картинка пропала, так?
Вона лесбійка?
Чи це я…
Тобто в мене є друзі-ґеї, та я ніколи не помічав,
аби вони чимось відрізнялись.
Щоб ви розуміли: я не кажу, що всі лесбійки виглядають однаково.
Такої нісенітниці я б не сказав ніколи.
Що ж я насправді кажу, то це те,
що існують певні ключові ознаки.
Ясно?
Стрижка майданчик, гаманець на ланцюжку, невимушена хода.
Чи не так?
Хоча навіть тоді я не кажу, що був певен на всі 100.
Але якби це було питання життя і смерті - лесбійка!
Не інакше.
Отже, час вийшов, і наша відповідь: лесбійка!
Авжеж?
Отож.
Вона собі піднімається вулицею.
Я спускаюся.
І тут я усвідомлюю,
що комусь із нас доведеться поступитися дорогою.
Я не хочу врізатися в неї,
я взагалі не хочу врізатися в будь-кого там,
тож я чиню, як джентльмен.
Я помітив загрозу,
тож я потроху сповзаю на свою половину дороги.
Здавалося б, конфлікт вичерпано, так? Аж тут стається непередбачуване.
Ми пройшли ще з 30 метрів, аж раптом
вона заповзає на зустрічну смугу, на мою.
Я йду і думаю: «Що відбувається?
Я ж наче розрулив усе».
Тож я здаю ще далі вправо.
Та через 30 метрів вона знов виходить на курс зіткнення.
Далі мені відступати вже нікуди.
І я думаю, ну і як коректно вийти з цієї ситуації?
Як я маю вчинити?
Ступити на велосипедну доріжку,
щоб мене переїхав якийсь малий на своєму електровелосипеді
на швидкості понад 60 кілометрів на годину,
протягши по тротуару у колінно-лицьовій позі?
І решту життя, коли йтиме дощ,
я думатиму про цю лесбійку, що витіснила мене з тротуара?
Отак я маю вчинити?
Чи я маю поступитися їй всім тротуаром?
Типу: «Вибачте, Ваша Ґейличносте!»
Так?
Чи, може, мені напружити плече
і захистити свою смугу?
Так?
Я цим не пишаюся, та я вибрав останнє.
Я був такий: «Дивися, мені 53,
я переїжджав двічі. Пенсія не за горами. Це я тут жертва».
Тож…
Я напружив плече і тут же подумав, що це трохи безглуздо.
Я ніколи так не чинив із жінками.
Це громадське місце, люди побачать цей ідіотизм, і що далі?
Але я не брехатиму, вона наближалася,
тож я переніс вагу вперед, ось так, знизив свій центр маси,
бо вона була міцної статури, і я не хотів, що мене закрутило.
Програвати - не мій метод.
Вулиця мене виховала не таким, ясно?
Тож я прийняв кляту стійку, а вона останньої миті
повернула плече, і наші плечі розминулися,
але ми зіштовхнулися передпліччями
із силою, достатньою для того, аби нас розвернуло.
Я знаю, що більшість із вас за кермом,
тож я швидко розкажу етикет пішоходів у Нью-Йорка.
Якщо ви йдете вулицею Нью-Йорка
і так трохи зачепилися з кимось рукавами, зупинятися необов'язково.
Озирнулися через плече: «Вибач, старий. Я не хотів».
Ясно? Наступний рівень. Вже трохи серйозніший.
Ти йдеш вулицею і врізався у когось,
то тут треба повернутися: «Вибачте, я вас не бачив».
Чемненько вклоніться: «Це я винен».
Робіть, що завгодно… «Мій сенсею»…
Тільки щоб уникнути ескалації.
І останній рівень.
Ти йдеш собі вулицею і зіштовхуєшся з кимось так сильно,
що мусиш розвернутися увімкнути стиль Дастін Гоффман-де Ніро,
типу: «Альо, я тут, бляха, йду взагалі-то!
Я на два кроки відійшов, ти що, не бачив?
Тебе занесло двічі поспіль?»
Тож я розвернувся для такої сутички,
а вона, знаєте що? Вона навіть не озирнулася.
І я збрешу, якщо скажу, що це мене не зачепило.
Я три дні парився.
Я три дні ходив Нью-Йорком такий:
«Що за довбана хрінь,
бляха, вона це навмисно зробила, не інакше!
Хто так робить? Хто ухиляється?»
І я відчував той гнів, він мене просто випалював,
і я знав, що зрештою він оселиться в грудях,
і буде ще такий раз із «Вибач, татку, вибач».
Я не міг так вчинити зі своєю дочкою, зі своїми дітьми.
Тож я почав читати про гнів.
Типу «як припинити постійно злитися» чи щось таке.
І я натрапив на емпатію.
Якщо ти відчуваєш до когось емпатію, ти можеш поставити себе на його місце,
ти можеш, так би мовити, побачити,
звідки рухаються вони і ти, і ви моожете зустрітися посередині,
і я сказав собі: «Що ж, поставлю себе на її місце».
Що могло би змусити іншу людину двічі випадково залізти на твою смугу?
І я просто почав ляпати все підряд.
Вона косолапа? Ні.
У неї був інсульт?
У неї була паралізована права частина тіла? Щось таке.
Вона мумія? У неї дерев'яна нога?
Може, вона з тих довбаних любителів діагональної ходьби?
Ідеш позаду них в аеропорту, а вони ледь плетуться,
ти намагаєшся обійти їх справа, а вони тягнуть туди валізу.
Ти йдеш наліво, і вони туди ж, знаєте таких?
Наче щойно з корабля зійшли.
І все було просто ні-ні, ще раз ні! Розумієте?
І я був усе ще злий.
Я був до біса злий.
Тож я сказав: «Яка різниця? Мені насрати».
Сам собі збрехав, що мені насрати.
І я пішов додому.
І потім мию я якось посуд, що дуже заспокоює, усім же відомо.
Уже тиждень минув, я мию посуд, ні про що не думаю.
Голова порожня, я мию посуд,
і раптом відповідь сама прийшла до мене.
Просто вигулькнула в моїй голові:
«Боже, та я знаю, чому вона це зробила».
Чому врізалася в мене.
Вона в мене врізалася, бо вона - лесбійка.
Та це ж очевидно.
Я вже перебрав усі конспірологічні теорії,
а відповідь була на поверхні.
Вона так вчинила, бо вона - лесбійка.
Гаразд, бачу, багато з вас принишкли,
тому я вам зараз поясню.
Проявлю трішки емпатії.
Уявіть, наче ви - лесбіян, гаразд?
Із ким вони зустрічаються?
Із жінками.
Із ким живуть? Із жінками.
Із ким мають стосунки? Із жінками.
Із ким одружуються? Із жінками.
Тож я такий: «Боже, як я її розумію».
Я знаю, що воно таке.
Я знаю, як воно - жити з цими дивовижними створіннями.
Чудово знаю - це туга безпросвітна. Прагнеш їх ощасливити:
«Диви, я тобі цяцьку купив. Я в тебе молодець?»
Намагатися виховати в них відповідальність за власні вчинки.
Глухий номер.
Краще, що тобі світить це: «Вибач, але ж…»
Або коли ти вже довів свою правоту в суперечці,
аж раптом усе стає перевертається, і от вони плачуть, а ти вибачаєшся.
І ти питаєш себе: «Це що бляха було?»
Як це твоє стало зверху? Я ж тебе на лопатки поклав.
Ти почуваєшся тупим, тобі треба пройтися.
І тобі все
не йде з голови: як вона мене знов обкрутила?
А тоді ти усвідомлюєш і почуваєшся ще тупішим,
і тут ти бачиш якогось лисого кретина з величезними оранжевими вусами,
і ти такий: «А чого це я сам маю все це терпіти?
Ану підставляй тарілку».
Точно.
Я почувався так тупо, через те, що сердився на ту жінку.
Слід було не злитися на неї, а пригостити пивом.
Вислухати її проблеми, поспівчувати
і сказати: «Це не твоя вина, таке вже подружнє життя, я знаю.
Ти їм ніколи нічого не доведеш. Марно й мріяти».
Кажу вам: якщо ви не вірите, поспостерігайте за людьми.
Придивіться до виразу облич лесбійок.
Але не тих, кому ще й 30-ти немає, у них ще все життя попереду,
вони ще вірять, що все буде добре.
Я про тих, яким вже 35, 36,
які вже почали усвідомлювати, у що вони вляпалися, розумієте?
А тоді знайдіть одруженого чоловіка приблизно її ж віку.
Придивіться до його обличчя.
А тепер порівняйте вирази їхніх облич.
Та вони ж, бляха, однакові!
А тепер придивіться до ґеїв-чоловіків.
Та це ж найщасливіші люди на планеті.
Це ж просто обурливо. Ти такий: «Як воно?»
А вони: «Привітулі!»
Вони ж просто метеликами пурхають залом,
поки твоя естрогенова недостатність вішається тобі на шию, наче гиря.
Нечувано.
Хоча, дивіться, може це й показуха.
Я не кажу, що всі ґеї-чоловіки безбожно щасливі,
але з боку схоже, що так.
Та вони ж найпозитивніші люди на планеті також.
Підтримують будь-які твої ідеї.
«Так, королево, так!
Ти їх порвеш, уперед!»
Лесбійки ж у цих барах, наче бригада прибиральниць.
«Та пішло воно все.
І чим я думала?
Хто переїжджає жити разом уже через десять днів? Чим я думала?
Вона ж ненормальна!»
Ні, серйозно, одруженим чоловікам та лесбійкам
слід частіше тусити разом,
нам слід об'єднати наші зусилля у вирішенні спільної проблеми -
наших жінок.
Аби хоч трохи наблизитися до рівня щастя
пересічного ґея в тому кутку.
Тож якщо ви мені вірите, дам вам пораду.
Якщо хочете завести собі нових друзів,
то я вам дещо пораджу.
Не дай вам бог піти тусити з будь-якою лесбійкою.
Петраєте? Обов'язково переконайтесь,
що це лесбійка-мужик.
І під «мужиком» я маю на увазі не те, що вона верхня, ні.
Під «мужиком» я маю на увазі, що це вона в їхній парі постійно у всьому винна.
Зрозуміли?
Бо рівні стосунки це казка.
Хтось завжди отримує більше.
А хтось їде прямо у фарватері, це як у велоперегонах.
Хтось приймає на себе весь удар негоди.
Авжеж?
А хтось їде прямісінько за ним.
«Дійсно, дощить трохи».
Виглядаючи в тебе з-за пазухи.
Чоловік-жінка, жінка-жінка, воно-вони чи як там зараз їх називають.
У кожних відносинах є хтось, хто миє посуд,
і хтось, хто залишає, аби «відкисло».
Правда?
«Хай відкисне трохи». Це ж відмазка, щоб помили ви, а не вони.
Беруть вас виснаженням.
За якийсь час вам уривається терпець.
Сидять собі, наче гриби, а мити йдете ви.
А вони ж що?
І далі сидять, наче не бачать, що ви пішли мити посуд,
аж доки ви випадково не грюкнете сковорідкою, тричі, ось тоді починається.
Прибігають такі: «Нащо ти?
Я ж сама збиралася помити!»
А ти такий: «Не збиралася. Ти вже вісім годин там сидиш.
У мене скоро руки пооблазять постійно самому все робити!
І припини з'їжджати, тварюко клята.
Дитя джунглів, ану щезни звідси!»
«Припини кричати на мене!» Пригадуєте?
Отож.
У кожних відносинах є ті,
хто вийме пакет зі сміттям із відра
і трішки його отако…
Зав'яже його і прихилить до стіни у куточку.
Так, ніби зловив два пропущених і присів відпочити.
А є ті, хто його піднімає
і тарабанить уночі до сміттєвого бака, еге ж?
Я люблю дружину, вона чудова,
але її відмазка це просто щось.
«Чого ти ніколи не виносиш сміття?»
А вона: «Я би виносила, якби не койоти.
Я їх боюся».
А я: «Так і я теж!
Вони ж як собаки скажені.
Полюють парами чи по троє.
Ти його не виносиш, бо не хочеш,
і ти знаєш, що його винесу я, тож іди геть, щоб я тебе не бачив».
Так і є.
Ну нехай.
Знаю, сьогодні я наговорив багато антагонізуючих речей,
тож перш ніж закінчити,
я хочу…
Сказати дещо об'єднуюче.
Ми живемо в дуже антагонізуючі часи.
Усі хочуть захищеності.
Давайте поговоримо про щось звичне, мейнстрімове,
аби всі могли поїхати додому щасливі й не сваритися.
Гаразд? Добре, чудово.
Давайте поговоримо про аборти. Так.
У всіх є своя думка.
«Це моя тіло і моє право».
«Як так, то забирайся до Арканзасу, суко!»
Авжеж? У всіх своя думка.
Як і в мене, тож я наперед вибачаюся за те, що вивалюю її на вас.
Бо… Зараз побачите.
Моя думка щодо абортів дуже дивна.
І зараз я викладу її як є, гаразд?
Я завжди був за повну свободу вибору.
Пані, я ж казав, що вона дивна.
Бога ради, не спішіть мене голубити.
Дочекайтесь кінця.
Спершу слід зводити мене до ветеринара.
Диви, як радіють.
Я ж казав, що моя думка дивна.
Свобода вибору завжди мені імпонувала,
я не люблю, коли вказують, що робити,
і звісно ж, це ваші тіла.
І хто я в біса такий, щоб вказувати вам, що з ними робити?
Тобто тут для мне все було однозначно.
Однак я все ж думаю, що ви вбиваєте дитину.
Бачите? Я ж казав що буде дивно.
Тобто з однієї сторони тут усе зрозуміло.
Коли хтось каже: «Не вказуй мені, що робити.
Це моє тіло, мій вибір».
Вона права, дядьку. Залиш її у спокої.
«Але ж ти вбиваєш дитину!»
«Ну, взагалі-то, так». Розумієте?
І якщо бути відвертим,
в цьому вся суть операції.
Ви йдете на неї не через біль у вусі.
Ви йдете, бо: «У мене там дитина,
ану давайте її на вихід!»
Авжеж? Заходите з дитиною, виходите без.
Що з нею сталося?
Щось же таки сталося. Тож…
Ті, що за свободу вибору: «Це ще не життя.
Це не дитина, доки…» Ну як там у них:
«Поки там не пройшло стільки-то чи стільки-то,
і щоб там же ж і тут же ж».
Тобто якісь там аргументи в них є.
«Це ще не дитина», - кажуть вони,
правда воно чи ні.
Не знаю, я не лікар,
але інтуїція мені каже, що це неправда.
«Це ще не дитина».
Це так, ніби я печу пирога, залив тісто в дечку,
поставив у духовку, а через п'ять хвилин залітаєте ви,
хапаєте дечку і швирголяєте все уздовж коридору.
Я такий: «Ти охуїв? Це був мій пиріг до дня народження!»
А ви такі: «Ну, технічно ще ні».
«Він міг би ним стати.
Якби не з'явився ти зі своїм психозом,
то пиріг був би через 50 хвилин.
Але ж приперся ти, клятий убивця пирогів!»
Так?
А тепер, перш ніж борці проти абортів занадто зрадіють,
я скажу, що вбивати дітей це круто.
Це чудово.
Це ж на благо матінки-природи. Нас забагато.
Температура зростає, тварини вимирають.
Пластик забруднює кляті океани.
Досить із нас клятих людей.
Тим паче, якщо бути відвертими із самими собою:
що видатного ви зробили у своєму житті?
А людина, яку ви трахаєте?
Якщо відповідь на обидва запитання «ні»,
то які шанси, що ви зробите видатну людину?
Я не кажу, що ваша дитина буде поганою,
ви зробите просто ще одного пересічного, який не їде, хоча вже дали зелене світло,
бо залип у свій клятий телефон.
Гаразд, мій час вийшов. Ви чудова публіка.
Дуже вам дякую. Дякую-дякую.
Це було чудово.
Дякую ще раз.
Дуже приємно, гарного вечора.
Білл Барр!
Переклад субтитрів: Володимир Лозицький