Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
EN KOMEDISPECIAL FRÅN NETFLIX
Mina damer och herrar, Bill Burr!
Okej, tack!
Tack så mycket.
Tack, tack, tack. Hur mår ni?
Hur är läget? Okej.
Ni som står upp, sätt er.
Sitt ned.
Se om jag är rolig.
Jag har suttit inomhus i ett och ett halvt år, som ni.
Det är kul att vara här i Denver.
Det är lagligt rent statligt men inte federalt.
Alla här klär sig som om de ska på fotvandring.
North Face-pyjamasen och sådan skit som ni har.
Ni bor inomhus allihop.
Så…
Hur har ni haft det?
Hur har er pandemi varit? Var den kul?
Har ni stannat inomhus?
Håller ni på säkerheten?
Nej!
Jag är så trött på folk.
"Jag är inte säker! Jag tror fan inte på det!
Det är lögner alltihop!"
Vi är helt uppdelade.
De som tycker man ska vaccinera sig.
Man måste vira in sig i en sjal,
täcka ansiktet och hålla andan
när man ser bilder av människor."
Andra sidan: "Bryr mig inte ett skit!
Jag låter kulorna hänga ut när jag går på stan,
för så sade Jesus i Johannesevengeliet 13.
Jag läste det i Bibelstudierna. Jag skiter i det.
Om jag får det så åker jag till sjukhuset.
'Fixa mig, ni hade rätt.'"
Alla är hycklare.
Alla liberaler säger att man måste ha munskydd.
När hälften av dem pratar, så drar de ned den.
Den sitter under deras jävla näsa.
Och de andra skithögarna som var patrioter i flera år.
"Älska eller lämna USA!
Stöd våra trupper!
Dra om du inte gillar det.
Älska eller lämna USA!" Okej. Vaccinera dig då.
"Litar inte på regeringen."
Var fan kom det ifrån?
Jag trodde det var grejen.
Jag trodde du viftade med flaggan och sådan skit.
Såhär ligger det till.
Vi kommer aldrig att lösa skiten förrän vi är på samma sida.
Det kommer aldrig att hända, det vet vi.
Så vi måste ordna nån Hunger Games-skit för att lösa det.
Den som vinner, den vinner.
Vaccinmotståndare mot vaccintroende.
Det är ett jättestort fält
och alla personer som inte vill vaccinera sig,
alla tjockisar och alla jäkla galningar…
Man måste springa över fältet
och försöka ta sig till andra sidan,
medan en helikopter flyger där uppe
och skjuter ned vaccinet på dig.
Okej?
Jag vet vad ni tänker: "Det där är orättvist.
Jag springer nere i skiten medan ni är uppe i helikoptern
och ni har vapen."
Vi säger såhär. Det är en beväpnad liberal.
De suger på det.
De säger: "Herregud, lever den? Kommer den träffa mig?
Jag är inte säker!"
Då är du redan halvvägs där.
En av remmarna på din overall är av.
Du kommer till andra sidan till slut.
Precis som i spökboll, så ger vi poäng.
"Vem vann?"
Det är bara en idé.
Jag tänkte…
Jag vet inte vad jag ska göra. Jag har gett upp.
Jag måste vara ärlig mot er.
Under första året av den här skiten,
så var jag en amerikan som hejade på alla,
men sedan vet jag inte.
De släppte ut oss ett par veckor och sedan fick vi gå in igen.
Jag har det inte i mig längre.
"Jag bryr mig inte ett skit om något.
Jag hoppas många fler dör, det gör jag verkligen."
Det finns en bra sak med hela den här pandemiskiten.
Jag hoppas att när den här grejen släpps,
så kommer den ses som förlegad, om Gud vill.
En bra sak med hela pandemiskiten
är att cancelkulturen saktade ner lite.
Fattar ni vad jag menar?
Det är ju svårt att ta fram kuken på jobbet när man är hemma.
Fattar ni?
En del lyckades med det ändå.
De satt i ett Zoom-samtal utan byxor.
Plötsligt ställde de sig upp, med paketet mitt i bild.
De kom på ett sätt att få sparken.
Det var overkligt.
Men det var ändå bra att de äcklen fick en paus,
för cancelkulturen
hade slut på människor att skamma.
Fattar ni?
Även om de ville få det att se ut som om det var ett begränsat antal
som tog fram kuken på jobbet.
Trots statistiken.
"Varje 1,6 sekunder tar någon fram kuken
och skakar den i ansiktet på en kvinna."
Ni tänker: "Varje 1,6 sekunder?"
Jag har nog inte varit uppmärksam.
"Varje 3,2 sekunder,
sprutar män på en växt och gnider det i ett kvinnoansikte."
Jäklar! Det visste jag inte.
Eller hur?
Lyckligtvis samlade de ihop alla de jäkla djuren…
och gjorde sig av med dem.
Men det blev som en slags småindustri,
ett sätt att bli av med vissa män
som kanske var i vägen.
Som allt annat.
Först så går man med på det
och sedan spårar det ur.
Jag vet inte.
Det spårade ur. Det var ett hysteriskt kul ögonblick
förra året när de försökte att skamma döda personer.
Minns ni det? Plötsligt från ingenstans så trendade John Wayne.
Har de hittat film,
en ny film som kommer ut, som varit okänd?
Helt plötsligt var det massa dumma vita personer som var "vakna".
"Herregud, såg du vad John Wayne sade
i Playboy 1971?"
Det är alltså en massa jävla vita personer,
som blir upprörda över en död vit kille.
Jag kan inte tolerera det längre.
Jag kan inte tolerera att John Wayne, som varit död i 45 år,
säger saker i en tidning som inte finns längre.
Jag stöder svarta människor."
Jävla idioter.
Vad för slags idiot till vit person kallar sig själv "vaken"?
Fattar ni?
Om du faktiskt var socialt medveten,
skulle du fatta att vita människor stal det ordet från svarta.
De gör en Elvis-grej igen.
Men det klandrar jag svarta människor för.
En av dem klantade sig.
De var på en fest, där det fanns vita människor
och de råkade säga det.
"Var vaken," eller hur man säger.
Någon vit person hörde det. "Vad var det?
Åh, herregud.
Jag vill säga 'var vaken'
till mina vita vänner, så de vet att jag har koll.
Herregud, jag ska säga det.
Jag är så jäkla vaken.
En vaken pedant.
Jag har fått nog.
Jag stöder svarta i min vita lägenhet på Twitter.
Det är det jag gör. Jag är fan här för er."
Vita människor intalar sig,
att om de levde för 150 år sedan,
hade de jobbat på den underjordiska järnvägen
och försökt befria slavar.
"Jag hade varit en av de goda vita människorna
Jag hade tagit mig tid och riskerat mitt liv."
Det du verkligen hade gjort då,
är exakt det som du gör idag. Ingenting.
Inte ett jävla ting.
Kanske lite #BlackLivesMatter.
"Herregud. Mitt hjärta krossas på min L-formade soffa."
Det jag gillar mest med Black Lives Matter-protesterna
var skyltfönstren som hade plywood över rutorna.
Sedan stod det: "Black lives matter"
ovanpå plywooden.
Jag älskade de dubbla budskapen.
"Svarta liv är viktiga, alla är vi lika.
Bränn inte min affär, era djur!
Alla är välkomna i den här butiken.
Alla kommer in.
En i taget, följ efter honom!
Det är ett säkert utrymme för alla."
Ja.
John Wayne föddes 1907.
Det är för fan så han låter.
Då säger massa idioter, "Det är inte en ursäkt."
Jo, det är det.
Det är det verkligen.
Du är av din tid.
Se alla ungdomar.
I ett och ett halvt år tog de en flaska.
De ställde den upp och en unge välte den.
Om den landade upprätt,
"Skit!" Och så förlorade de vettet.
Jag fattade det inte.
Jag föddes 1968.
"Okej, ingen har försökt att slå den ur vägen.
Förr eller senare hamnar den upprätt.
Vad händer här?"
Jag vill inte förstöra för dem.
De har kul, de tar sina elskotrar och åker iväg.
Som ett litet gäng. Okej, gör så.
Det var en grej i ungefär en halv sekund.
Sean Connery dog. Den store Sean Connery.
Min absoluta favorit bland James Bond.
Han fick ett ordentligt avsked
i runt åtta minuter på Twitter,
sedan kom den första vita tjejen med håriga ben.
Och hon säger, "Verkligen?"
"Ska vi verkligen fira den här mannen som förespråkade kvinnomisshandel?"
Först av allt, han förespråkade inte kvinnomisshandel.
Han bara: "Ibland så klappar jag till dem lite.
Ger dem baksidan av handen.
Vem är det som gör storfilmer här?
Starta om deras hårddisk."
Det är allt han sade.
Ett galet uttalande 2021.
Det var inte bra 1976 heller, men inte galet.
Eller hur?
Han föddes 1930.
Man måste sätta det i historiskt perspektiv.
Jag älskar gamla filmer. Har ni sett filmer från 1930, 40 och 50-talen?
Ja.
Så fort en kvinna har förhöjt temperament,
säger en snubbe: "Ta dig samman!
Gå och baka en paj. Ställ den i fönstret."
Eller hur?
Han såg sånt under uppväxten.
Barn av 70-talet.
Jag tyckte lastbilschaufförer var coola.
Man hade en apa som kompis.
Åkte runt, brudar visar pattarna.
Jag trodde det var världen. Jag fattade inget. Det var var jag såg.
Om man ska skamma de här döda killarna
och skita på dem när de dött och inte kan försvara sig,
varför går vi bara på män?
Varför inte alla hemska kvinnor i historien?
Man kan inte bara gå på männen, det är sexistiskt.
Det är det de inte vill.
Vad säger ni om Coco Chanel?
Coco Chanel är ett bra exempel.
Hon anses vara en feministikon.
Hon startade sin egen handväskefabrik,
1910- eller 20-talet, vad det nu var.
Jag kan inte föreställa mig sexismen som hon fick utstå.
En fantastisk prestation, hatten av för henne.
Däremot
så var hon en nazistsympatisör.
Ja. Halva hennes jäkla Wikipedia-sida,
den bara sitter där och väntar på att bli läst.
Den är offentlig, men inget händer.
Det som hände i andra världskriget var,
att gamle Adolf rullade in i stan,
med stridsvagnar med Porschemotorer
och tog över stan på 90 minuter.
Hon fick panik.
Hon stängde sin butik.
Hon tog reda på var de stora nazisterna bodde.
Hon flyttade dit och inledde en relation
med en av nazisterna.
Ja.
Hon började knulla en nazist.
Har ni sett videor från förintelsen?
Alla högarna med barnskor.
Ja.
Hon sög kuken på han som gjorde det.
Jag ska friska upp minnet.
Vad gjorde Sean Connery?
"Ibland så klappar jag till dem lite."
Så gjorde han.
Hon säger: "Hallå Adolf, läget?"
Hon sålde ut sitt eget land, så hon tvingades fly efter kriget.
Jag vet inte hur mycket kuk hon fick suga för att komma in igen.
Men trots allt det så dömer jag henne inte.
Jag gör inte det, för jag har inte varit i hennes situation.
Jag har aldrig varit i ett land där plötsligt
den starkaste armén i världen kommer in
och tar över på ett par timmar.
Hon måste ha varit livrädd.
Och hon är kvinna.
Hon gillar mode.
De kommer dit i Hugo Boss-uniformer.
Hennes knän skakar lite.
Det börjar se mörkt ut. Folk skjuts på gatan.
Hon får panik.
Ni fattar.
Hon är kvinna och kvinnor vet, att när det kniper,
när man är ställd mot väggen,
hur illa det än är, så finns det alltid ett alternativ.
Man knullar sig ur situationen.
De kan alltid spela ut det kortet.
Alla kvinnor vet det.
Män inser inte det förrän i fängelset.
Men kvinnor lär sig det tidigt.
Hon hade alternativet och tog det.
Jag kan inte bli arg på henne för det.
Hon är borta nu. Jag tror hon är i himlen.
Jag tror hon klarade sig. Hon är där med Sean Connery.
De bråkar ibland.
Han klappar till henne lite.
Hon är obrydd.
När man skitit på en nazist,
då är en örfil en liten sak.
Jesus kan inte säga något. Han hade ju en hora.
Alla har något litet som de gjort.
Där har ni.
Köp er Coco Chanel. Hon är fortfarande en hjältinna.
Hon var ett offer av den tiden.
Hon var livrädd och visste inte vad hon skulle göra.
Hur som helst.
Vi lever i konstiga tider.
Bortom allt skitsnack som pågår just nu…
Varje gång jag tror att feminismen har dött,
som ett band man inte står ut med
och de har inte släppt en skiva på flera år.
Man tänker: "Har de slutat, splittrades de?"
Då plötsligt ger de ut mer skit.
"Jävlar, vad är nu detta?"
Jag jävlas bara med er. Jag störs inte av feminismen.
Jag störs inte.
Jag är inte rädd för den eller så.
Helt enkelt för att jag vet att den kommer att misslyckas.
Det är trösterikt.
Jag hejar inte på den, för att…
Jag vet att den ogillar mig.
Vet ni varför jag tror den inte kommer överleva,
inte blir framgångsrik?
För att den behöver mannens hjälp för att det ska ske.
Jag fattar det inte.
Jag fattar inte varför kvinnor inte kan samarbeta
och få det att hända.
De kommer till oss.
"Fler män måste bry sig om saken.
Var är männen som kan stå upp och säga något…"
Vad fan måste jag säga något för?
Det är ert jävla problem.
Varför drar ni alltid in oss i skiten?
Jag såg en kvinna, en professionell fotbollsspelare.
Hon var med på en av de där sportkanalerna
och började gnälla,
"Jag förstår inte hur kvinnliga idrottare
inte tjänar lika mycket som manliga idrottare?"
Och alla män tvingades sitta där
och låtsas som om de inte visste svaret.
De låtsades vara ovetande.
"Åh, jag vet inte.
Varför är det så?
Det är en gåta. Jag har ingen aning."
Jag satt hemma och skrek åt tv:n.
"Det är för att ni inte säljer biljetter!" Ingen vill titta på damfotboll.
Ni spelar på en arena för 20 000 personer. 1 500 personer kommer.
Inte en bra kväll.
Promotorn förlorade så jävla hårt på den matchen.
Jag säger inte att inga kvinnliga idrottare…
Serena Williams, kvinnorna i UFC.
Men ingen tittar på er jävla sport.
Och då kommer ni och blir arga på alla jävla män.
De gör sådan skit. Varför skriker ni på oss?
Det är inte vårt jävla jobb.
Det är inte mitt jävla jobb att bry mig om damfotboll.
Jag har herrsporter att ge min uppmärksamhet åt.
Det här är ert skitsnack.
Titta på WNBA.
Ingen i hela WNBA fick COVID.
Ingen.
De har spelat för publiker på 300 till 400 personer per kväll
i ett kvarts sekel.
Dessutom är det en manligt subventionerad liga.
Vi gav er en jävla liga.
Ingen av er kom dit.
Var är alla feminister?
Stället borde vara fullsatt med feminister.
Målade ansikten, supportertröjor, visar tuttarna.
Blir galna, precis som killarna på övre läktaren
med sina öltuttar.
"Visar de mig på jumbotronen?"
Ja.
Men nej.
Inga av er gick på de jävla matcherna.
Inga av er. Ni svek dem, inte jag.
Inte män. Kvinnor svek WNBA.
Tjejer, nämn era fem favoritspelare någonsin i WNBA.
Kom igen.
Säg det. Fem lag i WNBA.
Nämn ett lag i WNBA i din stad. Ni kan inte!
Ni bryr er inte ett skit om dem.
De spelar varje kväll utan publik.
Det är en jävla tragedi.
Men titta samtidigt på familjen Kardashian.
De tjänar miljarder.
Titta på dem i Real Housewives.
De tjänar pengar hur lätt som helst. Det är det kvinnor vill se.
Pengarna lyssnar.
Ni ser inte den skiten, ni ser den här.
De kastar pengarna dit, dränker hororna i pengar,
handväskor, skor och Botox.
Det regnar över dem.
Det regnar pengar.
Ja. Pengarna lyssnar.
Ni ser hellre den skiten, Real Housewives,
kvinnor som är elaka mot varandra.
"Det är kanske därför din man stack.
Kanske därför din man stack. Det är därför du inte blir gravid.
Det är därför din röv är lika platt som dina tuttar."
Det är ert budskap.
"Vi ser hellre på det än några kvinnor
som går ihop i ett lag för att nå ett gemensamt mål.
Vi ser hellre när de snackar skit om varandra."
Ja.
Nej, nej, nej.
Till slut kommer ni tillbaka och skriker på killarna.
Stämmer det här? Jag måste bjuda er på en drink,
förhindra att yxmördaren kommer in genom fönstret,
och jag måste titta på WNBA-matcher åt dig?
När ska du ta tag i ditt soffhörn?
Ja.
Jag har ingen medkänsla för kvinnor i den saken.
I alla studier som gjorts om vem som är smartast,
man eller kvinna,
då säger alla studier att kvinnor är smartare.
Varje jävla studie.
Tjejer, ni borde inte applådera det.
Ni vet att jag är en skitstövel.
Ni vet att det slutar illa.
"Sade han jag är snygg?
Åh, Herregud."
Ut ur förhållandet.
Om alla studier säger att ni är smartare,
då borde ni fråga er själva,
om vi är så himla smarta, varför är vi då där vi är?
Nå?
Det är inte på grund av killar som jag.
Även om ni nog vill skylla på mig.
Tjejer, har ni kört förbi en sportbar när det är fotboll
och sett mänskligheten där inne?
Dumma killar med stora ölmagar som välter saker.
"Han är i mitt Fantasy-lag!"
"Ja, på topp!"
"Vill du ha mer mozzarellasticks?"
Som kvinna med större hjärna, har du aldrig tittat in där
och tänkt för dig själv, "Förlorar jag mot det här?"
Ja, det är inget som stoppar er.
Förutom att ni bara gillar att vara taskiga mot varandra.
Jaha, nu blev det tyst?
Jag ser era lömska grejer.
Tjejer, om ni bara kunde stödja WNBA
så som ni stöder en fet tjej som är stolt över sin kropp
och inte längre är ett hot mot er.
Den ligan skulle det gå bättre för än NBA.
Det är en av de sorgligaste saker jag någonsin sett.
"Du är en gudinna, du är jättesnygg.
Du passar i bikini."
"Jag dör om jag ser ut så."
"Fortsätt äta."
"Tappa en tå, din feta kossa."
Alltså…
Om du såg en alkoholist, skulle du säga, "Se på dig.
Du är totaldäckad, dina barn gråter.
Du är en hjälte, du är en gud.
Fortsätt göra det du gör."
Du hade sagt, "Ta dig samman, mannen.
Sluta med drickat."
Det är nog en av de mest geniala saker jag sett.
Vanliga kvinnor vred om huvudet på annonsörer
för att ta ut vackra kvinnor från annonserna.
Helt vanliga kvinnor med vem-fan-bryr-sig-utseende.
Jag är ärlig.
Vi är utomhus, i skogen. Vi kan vara ärliga.
Helt vanliga vem-fan-bryr-sig,
minns-inte-hennes-namn-kvinnor.
Eller hur?
De såg de här gudinnorna och de skulle tvunget tänka,
"Hur ska jag kunna tävla mot det?"
Det kan ni inte!
Hur jävla arroganta är ni?
Jag ser inte Brad Pitt ta av sig tröjan på film,
"Åh, toppen! Hur ska jag tävla mot det där?"
Jag kan inte det.
Jag är en ful, skallig, orange man.
Jag måste skriva skämt.
Jag måste ha lampskärm på huvudet.
Jag vet vilken roll jag har.
Jag måste ligga på marken och se upp på de snyggare.
Tjejer, det här skulle ju bli ett inspirerande tal.
Jag vet inte om det blev så.
Det jag försöker säga är…
Se igenom all missriktad ilska från min barndom.
Ni är smartare än vad vi är
och ni är fler än oss.
Jag vet inte.
Jag vet inte vad jag ska säga. Jag försöker…
Försöker vara en bättre person genom all den här skiten. Jag gör det.
Jag har en ny grej. Jag försöker hjälpa hemlösa.
Ibland hjälper jag dem, ibland inte.
Det beror på vilket humör jag är på, hur mycket de skrämmer mig.
Fattar ni?
Det här är vad jag gör.
Man måste göra något
för de på toppen verkar inte göra något alls.
Jag tar med mina gamla kläder och ger bort dem till tältstäderna.
Det är en god sak, men jag måste säga er…
Gör det på dagen.
Ni måste göra det på dagen,
när de är trötta från Thunderdome kvällen innan,
då de är på väg ned från det de tagit
och inser att de har en spik i axeln.
Ni måste ta dem när de är trötta.
Gå inte dit på kvällen.
Ingen kommer att få se dig igen, du blir grillad.
Man är under en viadukt, man vet aldrig vad som kan hända.
Jag varnar er bara, de hemlösa är inte
som de var när jag växte upp.
När jag var barn var en hemlös en lodis.
Han var en luffare, en kille med otur.
En alkis.
Det var inte som nu, den där Shutter Island-skiten.
Folk pratar med träd.
Du sitter här och äter ägg benedict.
Han tittar genom en skottglugg över din kål.
Ja.
När jag var barn, så kunde man bara vara galen utomhus i en kvart,
innan en skåpbil kom körandes
och två killar i sköterskekläder bara klev ut.
"Hej kompis, hur är det?
Du gör visst en massa oväsen här ute?
Gör mig en tjänst, prova tröjan här."
"Okej, men varför har den så långa ärmar?"
"Vi ska binda dina armar bakom ryggen för du är helt jävla galen.
Du får inte vara här och skrämma skiten ur folk.
Sätt dig i bilen!"
Han satte sig i bilen och de körde honom till dårhuset.
Det var det. Boom! Dårhuset.
Problemet var att människorna på dårhuset,
de knullade patienterna.
Ja, alla vet ju att galningar är bra i sängen.
Så de knullar på.
Ja, det hände.
Vilken jämrans historia.
Ni kan skaka på huvudet allt ni vill.
Hallå!
De knullade dessa människor.
De knullade på, läkarna i sina jäkla labbrockar
som fladdrade i vinden. De knullade på,
tills efter flera årtionden,
när någon med hjärta kom in där.
"Hallå, vad fan händer?"
Då stängde de bara ned allt och släppte ut alla.
Alla sprang ut som Mike Myers,
hoppade upp på bilar och skit.
Så grejen är, att man ska gå på dagen.
När jag kör fram till en av de här tältstäderna,
då mår jag bra.
"Det är bra, jag hjälper en landsman.
Jag skulle vilja ha samma.
Det är löjligt att folk måste leva så."
Så tänker jag i bilen.
Så fort jag kliver ut och träffas av lukten,
då tänker jag, "Vad fan gör jag? Dessa människor är ju djur!"
Eller hur?
Det är samma känsla som man får
om man är på safari och sitter i en Land Rover
och man ser en leopard.
"Titta på den där leoparden där borta."
Plötsligt kör du på ett gupp och ramlar ur bilen.
"Helvete, en leopard!"
Jag bromsar in och känner mig som en jäkla Uncle Sam.
Så kliver jag ut ur bilen. "Vad fan gör jag?"
Jag börjar gå så här.
Det är alltid någon slags rörelse.
Något jädra haltande på andra sidan gatan eller något.
Jag har aldrig kommit nära nog för att verkligen prata med någon.
Ni vet, som de gör på nyheterna.
Ni vet, "Jäklar, har du suttit här inne
i några månader nu?
Hur är det att sitta i det här tältet?"
Jag har alltid undrat hur många de får strypa
innan de får den där jävla intervjun.
Man går in och blåser bedövningspilar.
Gör alla lite avtrubbade.
Gör skyddande omkrets.
Det jag gör…
Jag närmar mig till 30 meters avstånd
och så börjar jag gå såhär.
Sedan blir jag feg, som alltid.
Trettio meter bort ropar jag, "Gratis tröjor!"
Jag springer tillbaka till bilen.
Då börjar hjärnan att lura mig.
Jag blir övertygad om att någon sprang ut ur tältet med en planka,
springandes efter mig.
Så jag tar alltid ett varv runt bilen innan jag kliver in.
Hemlösa har hemskt svårt att röra sig i sidled.
Efter alla år som de sovit på trottoaren,
då tar höfterna stryk, som en runningback i NFL.
De saktar in som kryssningsfartyg, rakt upp över horisonten.
Under den tiden tar man sig runt till bilen och kör iväg.
Man kör iväg.
Ens garderob är lite tommare.
Man kan gå ut och fylla på den igen
med skit man inte behöver. Det är vad man gör.
Amerika!
Vad var det, sir?
Amerika!
Amerika, ja! Tänk inte. Gör vad du vill, bara.
Ta fram kuken, vet ja.
Det var det George Washington pratade om.
Fattar ni?
De måste verkligen stänga ned internet.
Vi är alldeles för dumma för att dela idéer
i den här gigantiska småstadsbaren vi skapat.
Ni tjoar allihop. Ni är på internet precis som jag.
Jag var på internet i sex timmar igår.
Försökte ta reda på vad som dödar en bäver.
Har bävern naturliga fiender?
Nej. Ni hade inte kunnat gissa det på all okunnig skit jag sagt,
men jag har förändrats, tro det eller ej.
Jag har det.
Jag hade en upplevelse tidigare i år.
-Skitsnack. -Det är sant. Tror du inte det?
Han skrek "skitsnack."
Säger du det, sir, för att du inte tror mig,
eller för att du inte vill att jag går?
Är det så det är?
En liten ilskecirkel som du hamnat i?
Gå inte och bli glad nu. Gå inte och bli blödig.
Börja inte krama folk och älska dig själv.
Och gråter när du ser något sött. Håll kvar vid det!
Slå ifrån dig.
Sträck dig efter pistolen under stolen. Gör det!
Ja!
Nej, jag tog svamp i februari, för första gången.
Det här är den perfekta delstaten att berätta historien i.
Ni borde bokstavligen ha…
Ni borde ha svamp på era registreringsskyltar.
Okej, såhär var det.
Jag har aldrig sysslat med sådant. Jag är en spritkille.
Alltid en spritkille. Ja, ni vet.
Slappna av. Jag blir alltid nervös när vita killar blir sådär.
"Ja, för fan! Whoo!"
"För fan!"
"Bygg en vägg! Ja!"
Jag jävlas med er. Lugn.
Det är otäckt att lyssna på, men så är det att vara kille.
Man får inte ha några känslor.
Allt kommer ut när man dricker.
"Dumma saker känns inte korkat!"
Jag hade alltid varit en spritkille.
Jag hade aldrig provat psykedelika,
så det var en grej. Jag var ute i öknen
och jag hade hittat barnvakt.
Allt är bra, jag är i femtioårsåldern.
Gör jag det inte nu så blir det aldrig av.
En person, som kanske eller kanske inte var mitt öppningsnummer ikväll, säger,
"Okej, mannen."
Det är en bra kille.
Han säger till mig, "Okej."
Han säger, "Du tar bara…"
Det är alltid så.
"Hur borta vill du bli?"
Det är alltid en fyrkant.
"Ät inte hela fyrkanten.
Bit bara av ena hörnet,
slicka på det andra och gnugga det andra…
Låt ditt ansikte absorbera det."
Jag säger "Okej." Han frågar, "Hur djupt in vill du gå?"
"Bara en liten tripp, inget galet."
Han sade, "Bra," så jag åt lite.
Jag blir lite illamående, som om jag ätit marijuana.
Men så plötsligt ser jag saker som inte lever
som ser ut att andas.
Kylskåpet såg ut som om det hade sprungit runt huset.
Det liksom…
Inte hotfullt eller så. Det behövde det.
Teven började bli större. Som om den skulle välta över mig.
Och jag mådde bra.
Jag sade: "Jag vet att tv:n inte växer.
Bryr mig inte om den växer.
Spill all pixelering över mig, jag bryr mig inte ett skit."
Jag vet att det är en tripp, jag har kul. Jag fnissar.
Jag skrattar och sätter samman saker.
Allt är jäkligt härligt.
Helt plötsligt, efter en timme,
så får jag en plötslig känsla av ensamhet,
att inte känna mig älskad. Det sköljer över mig.
Jag visste det, bara.
Det är därför jag inte tar sådant.
Jag hade för många demoner.
Jag skulle inte få se Gud och enhörningar
och åka nedför regnbågar och rulla i gräset.
Jag visste att Satan skulle komma.
Det skulle komma en kille med kniv.
Jag kände, "Okej, gör det. Dra ned mig i avgrunden.
Vi ser hur sjuk jag är."
Den känslan omslöt mig.
Jag kan inte beskriva den. Det var inte en känsla.
Det bara var.
Jag är skiträdd. Jag sitter där. "Vad i helvete?"
Jag kan inte komma ur det.
Även om jag vandrat i femton miljoner mil,
så hade jag inte kommit undan.
Alla andra trippade och jag ville inte förstöra för dem.
Så jag sade: "Jag ska bara gå till sovrummet.
Titta på kylskåpet. Kylskåpet…"
Okej.
"Jag mår bara lite illa."
Jag spelade med.
Ska gå till sovrummet.
Jag ligger ned i sovrummet.
"Mannen, vad fan?"
Varje gång jag trodde att jag nått botten, så sjönk jag
djupare ned i sängen.
Efter en halvtimme kom min fru in.
"Hej, hur mår du?"
Typisk kille.
"Bra, jag mår bra."
"Jag mår jättebra."
"Det är toppen!"
Hon lade sig bredvid.
"Jag mår lite illa, det är för mycket för mig."
Hon lägger sig ned och jag får en känsla.
Att inte vara älskad, en djup känsla av ensamhet.
Så jag tittar på min fru och min hjärna börjar jobba.
"Skit! Gifte jag mig med fel person?
Varför tittar jag på…"
Ja, det verkar sjukt. När man varit gifta så länge,
då behövs inte svamp för att tänka så var sjätte vecka.
Man tänker så.
Något händer där man tittar på dem i profil
och räknar på det. "Varför pratade jag ens med dig?
Jag kunde ha gått förbi, utan att säga hej.
Vi hade inget förhållande.
Vi var ingenting!
Vad hade hänt om jag aldrig pratat med dig?"
Var sjätte vecka. Ett sunt förhållande?
Man håller fast vid en del av sig själv.
Även om man fortfarande älskar den här personen,
så vill man fortfarande rusa fritt som en mustang.
Det skrämde mig hur som helst ännu mera,
att tänka på min fru och känna så.
"Jag måste dra i utlösningslinan."
"Jag måste ut ur den här…" Det är som en enorm saccosäck.
Jag kunde inte komma ut. "Helvete."
Tänk på dina barn. Jag älskar mina barn.
Jag vet att de älskar mig, utan tvivel.
Jag började tänka på mina barn.
Och jag hade fortfarande den känslan.
"Vad fan är nu det här?"
Det är ju skitsnack.
Så jag låg bara där.
Jag slappnade av.
Då kom det. "Fan, jag vet vad det är."
Det kändes så att växa upp.
Ja.
Så var 1970- och 80-talet.
Föräldrarna jobbade.
Man fick egna nycklar vid tre års ålder.
"Ja, min son. Gå, så jag slipper se dig."
Det var helt galet.
Jag växte upp i väldigt arga tider.
Man var rädd för pappa och för farfar.
Jag har pratat om det förut,
så ha tålamod.
Man var helt jävla…
Jag älskar att se barn nu för tiden som älskar sin pappa.
"Pappa, ska vi leka? Vi cyklar, pappa!"
När jag var barn, då lät det: "Pappa! Fan! Pappa!
Fan!
Spring! Öppna ett fönster.
Mamma, vad såg du i den där?"
Jävla galning.
Det var en jävla galenskap. Inte bara hemma hos mig.
Jag älskar mina föräldrar,
men alla var helt galna. Man var rädd.
Folk kunde lägga hand på dig, andras pappor kunde slå dig.
Man kom hem. "Vad fan har du gjort?
Det ska du få stryk för!" Det var galet.
Lärarna tog tag i dig, grävde naglarna i nacken.
"Hon hade inte gjort det om ingenting hade hänt."
Det var all den skiten.
Jag och mina syskon slog skiten ur varandra.
Ni vet.
Alla retade hunden, så hunden bet oss allihop.
Vi gjorde oss aldrig av med hunden. Den bet mig i ansiktet.
Jag jävlades med den. Den åt och jag…
Den hakade fast i ansiktet.
Så. Pappa fick sy mig.
Men vi gjorde oss inte av med hunden.
"Det är en snäll hund oftast."
Du skulle inte ha satt ditt jäkla ansikte där,
nära hundjäveln."
Det var allt det var.
Det var så skumt. Vi var som Brady Bunch möter Flugornas herre.
Det var bra på pappret.
Det var en fullpackad kombi.
Ett idylliskt hem, vi gick till kyrkan, vi åt donuts.
Ja, det var så det var.
Hur som helst så blev vi…
Pappa var en sådan person som sade precis vad han tyckte.
Vet ni vad jag menar?
Som frisyren kvinnor skaffar vid en viss ålder?
De får några barn och klipper håret lite kortare.
Det blir enklast så.
De skaffar en liten Hillary Clinton-våg.
De rakar hela nacken.
Man böjer dem framåt
och det är som att knulla sin kompis Eric.
Fattar ni?
Men man älskar sin fru, så man ljuger och säger,
"Det ser bra ut.
Jag har alltid velat knulla Geraldine Ferraro.
Gud, så snyggt."
Pappa brydde sig inte.
Vi hämtade mamma med bilen. Då sade han,
"Jösses, det ser ut som skit.
Vad fan har de gjort med dig?
Du ser ju för fan ut som en man."
Mamma sitter bara där.
Vi satt i baksätet och tänkte, "Såhär ska ett förhållande fungera."
Ja.
På grund av det så fick alla av oss fysiska skador,
av att vara i kamp-eller-flykt-läge i hela vårt liv.
Allt var läskigt. Gympalärare, att lämna in dina prov…
Allting var skitläskigt.
Pappa sade till en präst att han inte förtjänade prästkragen.
Vet inte varför.
Vi diskuterade korgossarnas schema.
Han ville att jag skulle vara med i en annan mässa.
Då gick pappa igång.
"Du förtjänar inte din jävla krage!"
Killens haka var i marken. Sedan det bästa.
Vi gick veckan efter.
De hade inte pratat på en vecka. Pappa kom in.
"Tjena, läget, vad händer?"
Som om inget hänt.
Hur som helst så fick vi fysiska skador allihop.
Ett av mina syskon hade problem med magen.
En annan har ryggsmärtor som inte försvinner.
Jag tappade håret i tredje klass.
I tredje klass föll det av stora hårtussar,
som om jag jobbade på Wall Street.
Jag satt bara där. "Tog jag upp alla leksaker?
Diskade jag?
Han hittar något, det gör han alltid.
Vad gör jag? Jag dödar honom.
Jag borde döda honom.
När han sover tar jag en sladd.
Virar den, sätter en fot i ryggen."
"Billy verkar sakna koncentrationen som behövs i klassen.
Han når inte upp till sin kapacitet."
Hur som helst. Jag tog de där svamparna.
Okej?
Och då insåg jag att jag har burit på den där skiten.
Det var därför jag drack så mycket.
Det är därför jag varit en mansgris.
All den skiten.
Jag visste allt jag hade gjort, bra som dåligt, i det ögonblicket.
Det var dags att bli nykter.
Jag måste jobba mig igenom det,
eftersom min fru…
Jag vet inte om ni märkt det, men jag har humör.
"Nej, inte du, Bill." Jo.
Såhär är det. Det är så mycket fel på mig.
Jag växte upp i så galna tider, att jag inte trodde jag hade humör
förrän jag sade, "Jag skriker för fan inte åt folk i mitt hus."
Jag svär inte åt min fru, men vi bråkar.
Vi bråkar, men inte som,
"Din jävla bitch!" Sådant gör jag inte.
Jag skriker inte åt mina barn, men det jag gör…
Jag flippar fortfarande.
Jag trodde inte att detta var ett problem.
Min fru sade att det var ett problem, men jag lyssnar inte på henne.
Varför skulle jag det? Hon kritiserar mig ju bara.
Hon får bara dåliga recensioner på Gifta makar-Yelp.
"Jag gillade inte upplevelsen."
"Tumme ned, en halv stjärna." Får aldrig höra att jag är duktig.
Så det blir bara vitt brus efter ett tag.
"Gör jag fel nu igen? Jaha, är det du nu igen? Toppen.
Toppen. Vad har jag gjort nu?
Vad måste jag jobba på?
Visst, tala om det för mig."
Jag lyssnar inte på min underbara fru.
Som den idiot jag är.
En dag lärde jag mig en hård läxa.
Det var frukostdags.
Av någon anledning hade jag 20 minuter ensam.
Det är ovanligt när man har två barn under fyra år.
Så jag tänkte, "Jäklar, jag kan göra frukost åt mig själv,
som förr i tiden.
Lätt vändstekta ägg, rostat bröd,
lite bacon, hårdstekt så som jag gillar det.
Det kommer bli grymt."
Jag har det jättebra, gör mig en riktig brakfrukost.
Jag sätter mig. Där är juicen och vattenglaset.
Det ser ut som en reklambild.
Precis när jag ska äta så lyser mobilen upp.
Ett sms från min kompis.
"Hej. Jag trodde du skulle vara med i Zoom-mötet."
"Det började för fem minuter sedan. Vi behöver dig."
Jag tappade koncepterna.
Ja, såklart hade jag ett möte.
Såklart hade jag mitt möte. Jag kan ju inte bara få
ett enda kuksugande jävla ögonblick för mig själv?
Rostat bröd flyger överallt.
Jag flippade totalt.
Då plötsligt kom min dotter, två och ett halvt år,
springande in i köket med tårar i ögonen
och säger: "Förlåt, förlåt, pappa. Pappa, förlåt."
Jag kände: "Skit också!"
Så jag satte mig på huk. "Nej, vännen, kom hit.
Jag skrek inte åt dig. Pappa gör inte det.
Jag älskar dig, vännen. Pappa skrek åt telefonen.
Pappa skriker när telefonen säger saker han ogillar.
Pappa har problem. Skulle aldrig skrika åt dig."
Jag kunde känna hennes tårar torka på min tröja.
"Vännen, jag skulle aldrig göra så.
Älskar du mig?"
Hon sade: "Ja." Jag sade: "Okej, såja."
Ni vet det där man gör med barn?
Man vänder dem och knuffar dem i riktningen man vill att de går?
Jag satt där och gjorde precis så,
mot en tvååring och hon gick därifrån.
Jag satt där och tänkte:
"Hur dåligt var det?
Kommer hon gå och leka och glömma bort det,
eller kommer hon inte längre bli astronaut?"
Vad har jag just gjort?
Jag skulle inte bli så.
Jag gör samma misstag som pappa gjorde.
Jag hatar mig själv.
Det blev inget möte och ingen frukost.
Jag gick upp, ville vara själv.
Jag vill vara själv, men jag har en fru, så det funkar inte så.
Fattar ni?
Särskilt när man misslyckas så illa som jag.
Så högljutt som jag.
Jag visste att hon var på väg.
Jag skulle behöva titta på någon spelfilm.
Hon hämtade projektorn och skärmen skulle åka ned.
Jag låg där och bad henne att
ge mig två minuter att lugna ned mig.
Nej, hon kom rakt in och sade helt enkelt:
"Vill du diskutera den lilla händelsen där nere i köket?"
"Nej, älskling, ge mig en sekund."
"Mitt hjärta är krossat. Jag strulade till det."
Hon bryr sig inte. Hon har rätt. Det är hennes barn.
"Om du tror att du kan göra så här i det här huset…"
All den här skiten.
Hon hade 100 % rätt,
men jag var inte redo att höra det.
Hon tonade liksom ut. "Det är mina barn också…"
Jag bara satt där.
Jag hade mage att vara upprörd på henne.
Hon gjorde ingenting. Jag såg på hennes mun.
Den rörde sig, jag hörde inget.
Jag började tänka på nyheterna, en nyhet dök upp i huvudet.
Ni vet, nyheten som kommer varje år.
Det är en kille som aldrig begått ett brott i sitt liv.
Han går i kyrkan varje vecka.
Hjälper gamla damer över gatan.
Då plötsligt mördar han sin fru.
Det måste vara när något sådant här händer.
Han hade bara något att säga.
Jag klantade mig, men…
Jag visste att hon hade rätt, så jag satt där och tog det.
Nästa gång ni ser en kille
som aldrig ens har skattefuskat,
som plötsligt mördar sin fru.
Då är det hög tid att fråga sig, "Vad sade hon?"
Det är det jag menar.
Undersök problemet från alla håll.
Hur som helst.
Jag älskar min pappa, men jag vill förbättra vissa saker.
Det som är bra är, att mina barn inte är rädda för mig.
Varje gång jag klantat mig, har jag satt mig på deras nivå,
sagt att jag gjort fel, sagt förlåt.
Mina barn är inte rädda för mig.
Min dotter är lite äldre nu. Fyra och ett halvt.
När jag flippar ut nu, så hjälper hon mig att sluta.
Så fort jag hör hennes gulliga röst…
Jag tänker, "Pappa, förlåt." Med en gång…
Det är kul. Jag är i köket.
Jag är alltid i köket och gör något.
En dag kom jag in. "Vad är det här för en jävla brödrost?
Var det fel på den andra?
Måste jag ladda ned en app för att rosta jävla kuksugar…?"
Då plötsligt så kan hon…
säga ifrån rummet intill: "Pappa, skrik inte så!"
Så fort jag hör rösten säger jag: "Du har rätt, förlåt.
Förlåt. Jag ska ladda ned appen.
Ladda ned appen på samma tid det tar att rosta en jävla brödskiva!"
"Åh, pappa, du sade ett fult ord."
Hon gör allt det där.
Tills en kväll. Vi har filmkväll en gång i veckan.
Jag älskar det. Vi tittar på lite Pixar och så.
En av de bra filmerna. De är jättebra.
De är för barn och vuxna. Underbart.
Vi sätter oss, gör popcorn och allt.
Vi har en smart-tv i vardagsrummet.
Det är verkligen en smart tv.
Åh, vad den är smart.
Den är jävligt smart.
Den är så jävla smart, att den gången jag var där inne,
hade jag släckt alla lampor. Vi skulle se en film,
men smart-tv:n är så smart, så jag tryckte på "On".
Du gör inte ens det.
Tryck inte där.
Om du trycker där blir det fel. Tryck på två andra knappar.
"Är det det jag måste göra?"
-"Skrik inte sådär." -"Du har rätt."
Den här jävla saken. Den tänder inte släckta lampor.
Den tänker: "Lamporna är släckta,
så då är det ingen i rummet."
Alltså, någon som sover på soffan
kanske ligger på fjärrkontrollen.
Och där står jag i mörkret.
"Du ska slås på, för jag har köpt dig. Jag bestämmer."
Mitt barn kommer springande.
Hon säger: "Pappa, skrik inte så."
"Du har rätt, vännen. Förlåt mig."
"Pappa, varför skriker du så?"
"Jag betalade massa pengar för tv:n.
Jag vill se på film med dig,
men den vill inte slås på.
Det är alltid något."
Hon lägger sin hand på min axel
och säger: "Pappa, det blir bra."
Jag tror inte hon vet vad det innebär.
Hon vet när hon ska säga det, för min fru säger det.
"Det blir bra. Ta det lugnt. Du får en ny ballong.
Vi kan skaffa en ny."
Så gjorde hon.
Hon sade bara: Pappa, det blir bra."
Hon lade sin söta lilla hand på min axel.
Då slog det mig. Jag kom att tänka på en sak.
Du har rätt, det blir bra.
Jag kan tända lamporna.
Jag måste inte ens titta.
"Så länge jag är med dig, är det bra."
Det var ett djupt ögonblick i en halv sekund.
I nästa ögonblick kände jag mig som en förlorare.
Vad är det för fel på mig? En fyraåring är min livscoach,
som ger mig sanningsbomber.
Hur som helst.
Jag ska hålla mig nykter tills jag kommit på…
Ja, det suger faktiskt. Jag ska inte ljuga.
Att möta livet rakt på varje dag.
Ber om att få sova.
Åh Gud, låt det vara över.
Jag hatar lyckliga nykterister.
"Det är underbart, jag är så levande. Jag har massor av energi."
Hur länge tar det?
Jag dricker milkshake en gång i veckan, det är min stora grej.
En läsk med glass i. Tragiskt.
Det är tragiskt.
Som en gammal idrottare som inte kan springa.
"Jag brukade ta en dagfylla, det var toppen."
Så…
Hur som helst.
Jag har inte nämnt hur överväldigad jag är
över att vara här.
Det är helt fantastiskt.
Ja.
Det är så kul. Man står en timme i den här blåsten.
Läpparna blir nariga.
Det är som att stå i fören på en båt.
Vi avslutar med några tramsiga saker.
Vi rör oss vidare.
Vi ska se hur jag ligger till. Det ser bra ut.
Här är något bra åt er.
För några år sedan,
innan all den här dumma pandemiskiten började.
Moder jords halvhjärtade försök
att göra sig av med folk.
Hon förhalade det, som en terminstenta.
Jag var i New York, skulle jobba som skådespelare, spela brandman.
Jag är ju inte den bästa skådespelaren.
Ni har sett den.
Hoppas ni betalade för det, snåljåpar.
Ni tittade gratis, era jävlar.
Jag är inte bästa skådespelaren, så jag bör se bra ut.
Jag odlade en jättemustasch, en stor, dum brandmansmustach.
Det såg bra ut när jag var klädd som brandman
med fusksmuts i ansiktet.
Jag såg ut som om jag bekämpat bränder i 20 år.
Men så fort jag tog av utstyrseln,
rengjorde ansiktet och tog på mina vanliga kläder,
då såg jag bara ut som en ledsen gammal bög
som aldrig hittat kärleken.
Det slumpade sig så, att jag var i New York i juni,
vilket jag snabbt insåg var Gay Pride-månaden.
Hela månaden.
Jag ska säga er en sak. Bögarna är många.
Från vägg till vägg, hela ön tippade nästan,
så många var de.
Och där satt jag. Herregud.
Trettio dagar av den skiten.
Jag gick med en orange
Freddie Mercury-kuk-kvast i ansiktet.
Jag skulle bli trakasserad nedför hela gatan.
Jag var i skådespelarform, jäkligt trimmad.
Jag ska säga er något. Av de 30 dagarna i juni,
så var det inte ens en bög som tittade på mig.
Ingen som ens stötte på mig.
Jag har aldrig känt mig så gammal och oattraktiv i mitt liv.
Jag ska säga er, det är en sak när man är man.
Man blir så gammal att kvinnor inte tittar längre.
Man vet man ska nå den åldern, att den dagen kommer.
Det ingen berättar, är att du blir så gammal
att inte ens en man vill knulla dig.
Det är en milstolpe.
Du blir så gammal att en sextioårig bög säger,
"Gå förbi, jag kan få bättre.
Herregud.
Skaffa hårimplantat och brun-utan-sol.
Jag kan få någon i fyrtioårsåldern. Seså, gå förbi."
Jag fick panikångest, för fan.
Jag tänkte: "Jag väntade för länge med att gifta mig.
Jag skaffade barn för sent, dör snart."
Jag tog farväl av mitt liv.
Jag gick längs med Ninth Avenue, vickade lite på höfterna,
försökte få något.
Desperat.
Tjejer, ni har varit där. Ni vet hur det är.
Ni vill tro att ni har lite mer att ge.
Så jag trallar mig nedför gatan.
Jag önskar att det inte var sant.
Jag går längs med Ninth Avenue och tittar plötsligt upp.
Två kvarter bort ser jag en lesbisk tjej komma.
Jag vet ju att det här är Boulder i Colorado.
Så ni killar tänker: "Men alltså, mannen…
Hur visste du att hon var lesbisk?
Inte coolt.
Du tittade på henne och visste hon var lesbisk?
Du känner henne inte, hur…
Hur vet man att någon är lesbisk?"
Lätt.
Samma sätt som ni vet.
Samma sätt som andra lesbiska vet.
Det är inte så svårt.
Nej, men jag fattar att 2021 får man inte säga
att man vet "hur en lesbisk ser ut."
Om man får tro er tystnad.
Man får inte det.
Det lustiga är, att om en vit kille i 20-årsåldern kom in,
håret bakåtkammat, kragen upp, loafers, inga strumpor,
då skulle ni tänka: "Studentkille, våldtäktsman.
Pappan är domare. Han åker inte fast.
Har bara dödat fem personer i en rattfylleolycka.
Har redan en ny Dodge Challenger på gång."
Eller hur?
Sådant där, det får man se.
Klart som korvspad.
Lesbisk.
Jag vet inte…
Men så progressiva är ni killar.
Eller hur?
Ni har ingen aning.
Eller hur?
Vi leker en lek.
Jag nämner olika personer ni ser,
så får ni bilder i huvudet.
Byggarbetare.
Sportsupporter.
Målare.
Skejtare.
Lesbisk.
Då står det still.
Är hon lesbisk?
Är jag…?
Jag har homosexuella vänner, men har aldrig sett
någon sorts röd tråd.
Jag säger inte att alla lesbiska ser likadana ut.
Jag skulle aldrig säga sådan okunnig skit.
Det jag däremot säger,
är att ibland är det som en mall.
Eller hur?
Snaggad, kedjeplånbok, går på det här viset.
Eller hur?
Men inte ens det är 100 % säkert.
Men om mitt liv stod på spel, lesbisk.
Måste säga lesbisk.
Sista svaret, visa mig "lesbisk".
Eller hur?
Hur som helst…
Hon går längs gatan.
Jag går mot henne.
Det är tydligt,
att om vi fortsätter gå som vi gör, så kommer vi krocka.
Jag vill inte krocka med en kvinna eller någon i hela New York,
så jag är en gentleman.
Jag ser vad som händer,
så jag byter gradvis sida.
Nu borde allt vara bra. Men då händer en konstig grej.
Vi går runt 30 meter till och då plötsligt,
byter hon tillbaka till min sida.
Och där går jag och tänker: "Wow, det var rätt så galet.
Trodde problemet var löst."
Så jag lägger mig på en annan sida igen.
Jag går kanske 30 meter, då kommer hon tillbaka på min sida.
Nu går jag längs trottoarkanten.
Vad vore den mest politiskt korrekta matematiken här?
Vad borde man göra här?
Ska jag kliva in i cykelbanan,
så att någon unge åker förbi på sin elektriska cykel,
i 60 kilometer i timmen, kör över mig,
jag far i backen med huvudet före.
I resten av mitt liv när det regnar,
måste jag tänka på lesbianen som prejade ut mig?
Är det det jag ska göra?
Ska jag ge upp hela trottoaren?
"Åh, ers gayhet!"
Eller hur?
Eller ska jag spänna axeln
och skydda min sida?
Eller hur?
Jag är inte stolt över det, men jag valde det senare.
"Kolla, jag är 53."
"Jag rörde mig två gånger. Jag är äldre. Jag är offret här."
Så…
Jag spänner axeln och tänker att det kommer bli galet.
Jag har aldrig gjort det mot en kvinna förut.
Det är offentligt, alla kan se det, vad kommer hända?
Jag ska inte ljuga. Hon började närma sig,
så jag lutade mig in, med benen ordentligt under mig.
Hon var byggd som en vaktmästare, jag ville inte snurra.
Jag ville inte snurra runt.
Ville inte ha det i min loggbok.
Så jag lutade mig in och i sista sekunden,
vände hon axeln och vi missade varandras axlar,
men våra underarmar slog ihop,
med tillräcklig kraft för att vi skulle vända oss.
Jag vet att de flesta av er kör bil.
Jag ska dra fotgängaretiketten i New York lite snabbt.
Om du går på gatan i New York
och du råkar stryka din ärm mot någon annan,
då stannar du inte.
Du ser dig över axeln. "Förlåt, ha en bra dag."
Sedan har vi nästa nivå. Man går upp ett snäpp.
Du går gatan fram och råkar krocka med någon.
Då vänder du dig. "Förlåt, såg dig inte."
En liten kampsportsbugning. "Mitt fel."
Du gör vad du måste. "Min mästare."
Förhindra att det eskalerar.
Sedan är det den sista.
Du går gatan fram och träffas så jävla hårt,
att du måste köra en gammaldags Dustin Hoffman-De Niro.
"Hördu du! Jag går här!"
"Jag rörde mig två gånger, ser du dåligt?"
"Gled du två gånger?"
Så jag vänder mig om för att ha den konfrontationen.
Det ska jag säga er. Hon tittade aldrig bakåt.
Jag ska inte ljuga för er. Det störde mig.
Det störde mig i tre dagar.
Jag gick runt i New York i tre dagar.
"Fan i helvetes skit,
inte en chans att du inte gjorde det med flit!
Vem gör så? Vem glider?"
Jag känner ilska byggas upp i mig.
Förr eller senare sätter den sig i bröstet.
Då blir det ännu en gång: "Förlåt, pappa, förlåt."
Jag kan inte göra det mot min dotter, mot mina barn.
Så jag läste på om ilska.
"Hur man släpper taget," googlade jag på.
Jag hittade empati.
När man har empati, kan man sätta sig in i någons situation.
Man kan lista ut
hur den andra känner, vad jag känner, mötas i mitten.
Så jag tänkte sätta mig in i hennes situation.
Vad skulle få någon att glida in två gånger på någons sida av misstag?
Så jag började spåna vilt.
Hade hon klumpfot? Nej.
Hade hon fått stroke?
Hade hon ansiktsförlamning på vänster sida?
Var hon en mumie? Hade hon träben?
Är hon en sådan som går på diagonalen?
De går så långsamt på flygplatsen.
Du försöker gå runt åt höger, då drar de väskan ditåt.
Du går åt vänster, då går de tillbaka ditåt.
Som om de gått av en båt.
Och allt var bara, nej, nej, nej.
Jag var fortfarande arg.
Jag var jättearg.
Så jag sade, "Vem bryr sig? Inte jag."
Jag bara ljög för mig själv.
Sedan åkte jag hem.
Jag diskade, det är en väldigt lugnande grej.
En vecka senare, jag tänker inte på något.
Min hjärna är tom, jag diskar.
Då plötsligt kommer jag på svaret.
Det flöt bara in i huvudet. Jag tittade upp.
"Åh Gud, jag vet varför hon gjorde det."
Jag vet varför hon krockade med mig.
Hon krockade med mig för att hon är lesbisk.
Så enkelt var det.
Jag letade i femton kilometer, under buskarna.
Det var rakt framför mig.
Hon gjorde det för att hon är lesbisk.
Att döma av de flestas tystnad,
så ska jag räkna åt er.
Vi har lite empati här.
Sätt in er i den lesbiskas situation.
Vilka dejtar lesbiska?
Kvinnor.
Vilka flyttar de ihop med? Kvinnor.
Vilka blir de ihop med? Kvinnor.
Vilka gifter de sig med? Kvinnor.
Då tänkte jag, "Herregud, det gjorde jag."
Jag vet hur det är.
Jag vet hur det är att leva med en av de sakerna.
Jag vet hur det är. Hopplöst.
Försök glädja dem.
"Jag köpte den här glittriga saken. Gjorde jag rätt nu?"
Man försöker få dem att ta ansvar för sina handlingar.
Det händer inte.
Det bästa du får är: "Förlåt, men…"
När man håller på att vinna en diskussion,
då vänder de på det, börjar gråta och du ber om ursäkt.
Man undrar vad fan som hände.
Hur kan jag förlora här? Jag hade dig ju.
Man känner sig dum, går på en promenad.
Och man tänker,
hur förlorade jag, nu igen?
Sedan kommer man på det och känner sig dum.
Sedan ser man en skallig idiot med en orange mustasch.
"Vet du vad? Du kan väl ta lite av den skiten?
Ta lite av den ilskan."
Ja.
Jag känner mig så dum för att jag blev arg på henne.
Jag skulle ha bjudit henne på öl istället.
Lyssnat på hennes problem och haft empati.
"Du gifte dig med en kvinna, det gjorde jag med.
Du kommer aldrig vinna. Det finns ingen vinst."
Om ni inte tror mig, pröva att titta på andra människor.
Kolla ett genomsnittligt lesbiskt ansikte.
Inte en tjugoårig lesbisk med livet framför sig.
Hon har julafton i ögonen.
Nej, en lesbisk på 35, 36,
som börjar förlika sig med vad de får.
Se dig runt i baren och hitta en gift kille i samma ålder.
Kolla hans ansiktsuttryck.
Kolla hennes ansiktsuttryck, tillbaka till honom.
Det är samma ansiktsuttryck.
Ja. Sedan tittar du på bögarna.
Några av de lyckligaste jag någonsin träffat.
De är nästan för lyckliga. "Hur är läget?"
De svarar, "Hej!"
De nästan svävar genom rummet,
i avsaknad av östrogen som sliter ned deras drömmar.
Nej.
Det kanske är en fasad.
Jag menar inte att alla bögar är lycksaliga,
men det ser ut som om de har kul.
De är några av de mest positiva personer jag någonsin mött.
De stöder alla dina idéer.
De säger bara: "Ja, queen, ja!
Du är grym, du grejar det!"
De lesbiska i baren ser ut som utslitna snutar.
"Allt är bara skitsnack.
Vad fan tänkte jag?
Jag flyttade in efter tio dagar. Vad fan tänkte jag?
Hon är galen!"
Jag menar det, jag tror att gifta män och lesbiska
behöver umgås mer.
Vi måste slå våra huvuden ihop och lösa vårt gemensamma problem.
Kvinnorna i våra liv.
Så att vi kan uppnå den uppfattade lyckan
hos den genomsnittlige bögen.
Om du tror på den skiten, ska jag ge ett råd.
Om du ska utvidga din vänskapskrets,
ska jag ge ett råd.
Man kan inte umgås med alla lesbiska.
Man måste se till att man umgås med snubben
i förhållandet.
Jag menar inte "manlig", jag är inte okunnig.
Med "snubbe" menas att hon får skulden för den mesta skiten.
Eller hur?
Inga relationer är balanserade.
Någon kommer undan med mer.
Någon är alltid bakom den andra, som i en cykeltävling.
Någon annan får ta allt jävla regn i motvind.
Eller hur?
Någon annan är alltid precis bakom.
"Det är verkligen vått."
Och gömmer sig under sin regnjacka.
Man-kvinna, kvinna-kvinna, hen-hen, vad fan man nu gillar.
I alla förhållanden finns det en person som diskar
och en som lägger disken i blöt.
Eller hur?
De låter dem inte blötas upp. De vet att du ska diska.
De väntar bara ut dig.
Efter ett tag står du inte ut.
Disken står bara där. Du måste börja diska.
Så vad gör de?
De sitter i rummet intill, som om de inte fattar.
De väntar tills de hör klirret och då börjar föreställningen.
Då kommer de springande. "Vad då?
Jag skulle ju diska!"
"Det skulle du inte. Disken har stått i åtta timmar.
Jag har händerna i ljummet vatten med äggröra som flyter.
Du gaslightar inte mig, ditt djur!
Du blev uppfostrad av djur."
"Skrik inte åt mig!"
Ja.
Alla förhållanden har en person
som tar soppåsen ut ur sophinken
och gör en liten…
Knyter den och lämnar den lutad mot diskbänken.
Den ser ut som om den blivit skjuten av maffian.
Sedan är det personen som faktiskt tar upp den
och bär ut den på gatan på kvällen och lägger den i soptunnan.
Min fru är rolig, älskar henne
men hon har de värsta ursäkterna.
"Du tar aldrig ut soporna."
Hon svarar: "Jag är rädd för prärievargar.
Rädd för prärievarg."
Det är jag med!
De är vilda hundar.
De jagar i flockar på två och tre.
"Du gör det inte för att du inte vill,
för du vet att jag gör det. Jag vill inte se dig."
Jag säger bara det…
Hur som helst…
Jag har sagt en del splittrande saker ikväll.
Innan jag drar härifrån,
så vill jag…
Jag vill ena rummet.
Det är splittrande tider.
Alla vill känna sig trygga.
Vi tar ett normalt, slätstruket ämne,
så att alla kan köra hem glada, utan bråk.
Låter det bra? Toppen.
Vi tar abort. Där har ni.
Alla har en åsikt.
"Min kropp, min rätt."
"Ja, men kör till Arkansas då, bitch!"
Alla har en åsikt.
Jag med och jag ber om ursäkt för att ni ska behöva lyssna på den.
Jag ska berätta en sak för er.
Jag har en konstig syn på abort.
Det ska jag säga från första början.
Jag tror 100 % på kvinnans val.
Tjejer, jag sade det var konstigt.
För Guds skull. Sätt er inte i bakluckan än.
Vänta till slutet.
Ni ska bakgrundskolla mig först.
Fötterna genom takluckan.
Jag sade att jag är konstig.
Kvinnans val känns rimligt.
Jag vill inte bli tillsagd.
Det är din kropp.
Vem är jag att säga vad du gör med din kropp?
Det har alltid känts rimligt.
Jag tycker ändå att du dödar barnet.
Det är där det blir konstigt.
Typ, jag har inte bestämt mig, och grejen känns rimlig.
När någon säger: "Säg inte vad jag ska göra.
Min kropp, mitt val."
Hon har rätt. Låt henne vara, för helvete.
"Men du dödar ett barn!"
Ja, just det.
Om vi ska vara ärliga,
så är det hela syftet med ingreppet.
Du går inte in där för att du har ont i öronen.
"Jag har ett barn i mig,
ta ut det för fan!"
Du går in med barnet och kommer ut utan det.
Vad hände med barnet?
Något hände, för fan.
"Det är inte ett liv än."
"Är inte ett barn…" Vad säger de?
"Om du gör det första torsdagen, sista tisdagen
och snurrar runt en gång."
De dansar mellan rätt bilar.
"Då är det inte ett barn."
Det kan vara sant eller inte.
Jag är inte läkare,
men magkänslan säger att det inte är rimligt.
Är inget barn.
Som om jag skulle baka en tårta och hällde smet i en form,
ställde den i ugnen och fem minuter senare
tog du ut formen och kastade den i golvet.
"Vad fan! Du har förstört min födelsedagstårta."
Då säger du: "Det var ingen tårta än."
"Jo, men det skulle ha blivit det.
Om du inte gjort det du just gjorde,
så hade det blivit en tårta om 50 minuter.
Något hände med tårtan, din tårtmördande jävel!"
Eller hur?
Innan alla ni abortmotståndare hurrar,
så tycker jag det är bra att ni dödar era bebisar.
Det är fantastiskt.
Hjälp Moder jord på traven. Vi är för många.
Det är 54 grader ute. Djur dör ut.
Det är plast i havet, för fan.
Vi behöver inte fler människor.
Särskilt då, om ni är ärliga mot er själva,
har ni gjort något bra med era liv?
Gör personen ni ligger med något bra?
Svaret på båda frågorna är nej.
Vad är oddsen att du skapar en bra person?
Det måste inte bli en dålig person.
Du skapar bara en annan person som inte kör när det blir grönt,
för de stirrar på sina jävla telefoner.
Tiden är slut. Ni var fantastiska.
Tack så mycket. Tack ska ni ha.
Det här var fantastiskt.
Tack igen. Tack för att ni kom hit.
Jag uppskattar det. God natt.
Bill Burr!
Översättning: Rebecka Ekblad