Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
‎UN PROGRAM DE COMEDIE NETFLIX
‎Doamnelor și domnilor… Bill Burr!
‎Mulțumesc!
‎Mulțumesc foarte mult!
‎Mulțumesc! Ce faceți?
‎Cum merge? Bun!
‎Dacă stați în picioare, așezați-vă!
‎Stați jos! ‎Vedeți dacă-s amuzant.
‎Am stat în casă ‎un an și jumătate, la fel ca voi.
‎Bun! Mă bucur că sunt în Denver!
‎E legal la nivel de stat, ‎dar nu și la nivel federal.
‎Aici toți se îmbracă ‎de zici că merg în drumeții.
‎Aveți toate pijamalele alea North Face.
‎Voi stați toți în casă.
‎Deci…
‎Ce mai faceți, oameni buni?
‎Cum a fost în pandemie? V-a plăcut?
‎Ați stat în casă?
‎Sunteți în siguranță?
‎Nu!
‎M-am săturat de ăia care…
‎„Lasă-mă cu siguranța! ‎Nu cred în porcăria asta!
‎Sunt doar niște minciuni!”
‎Avem păreri complet diferite.
‎Unii spun: „Vaccinează-te!
‎Înfășoară-te într-o pătură,
‎acoperă-ți fața și ține-ți respirația
‎dacă te uiți la poze cu oameni.”
‎Ceilalți zic: „Nu-mi pasă!
‎Merg cu boașele la vedere pe stradă.
‎Așa a zis Iisus în Ioan, capitolul 13.
‎L-am citit la cursul despre Biblie. ‎Mă doare în cur!
‎Dacă iau COVID, mă duc la spital
‎și le spun să mă rezolve.”
‎Toți sunt niște ipocriți.
‎Liberalii spun că-i musai să porți mască,
‎dar jumătate din ei ‎și-o dau jos când vorbesc.
‎Și-o pun sub nas.
‎Mai sunt și ceilalți nemernici, ‎patrioți de ani întregi.
‎„Așa-i America! Pleacă dacă nu-ți place!
‎Ajută armata!
‎Dacă nu-ți place, cară-te!
‎America! Pleacă dacă nu-ți place!” ‎Atunci fă vaccinul.
‎„Păi n-am încredere în stat.”
‎De unde au scos-o și pe asta?
‎Credeam că sunteți patrioți.
‎Credeam că fluturați steagul ‎și tot restul.
‎Uitați care-i treaba.
‎N-o să rezolvăm problema ‎decât dacă ne înțelegem între noi,
‎dar știm că asta-i imposibil. ‎N-o să se întâmple niciodată.
‎Așa că facem ceva gen ‎Jocurile foamei ‎ca să-i punem capăt.
‎Cine câștigă, câștigă.
‎Anti-vacciniști contra pro-vacciniști.
‎Avem un stadion mare,
‎plin cu ăia care nu vor să facă vaccinul.
‎Toți grașii și demenții, știți ce zic?
‎Trebuie să parcurgă stadionul în fugă
‎și să ajungă în celălalt capăt
‎în timp ce un elicopter zboară pe deasupra
‎și trage cu vaccinuri în ei.
‎Ați înțeles?
‎Știu la ce vă gândiți. ‎„Nu-i corect, omule!
‎Eu alerg în cizme, iar ei au un elicopter
‎și sunt înarmați.”
‎Uite ce-i… E un liberal cu o armă, corect?
‎Nu se pricepe.
‎„Oare trăiește arma asta? ‎M-o nimeri și pe mine?
‎Nu mă simt în siguranță!”
‎Până atunci ați făcut juma' de stadion.
‎V-a căzut o bretea de la salopetă.
‎Dacă ajungeți în partea cealaltă…
‎E ca la dodgeball. Ați înscris.
‎„Cine a câștigat?”
‎Nu știu, e o idee.
‎Eu doar…
‎Nu știu ce-aș mai putea face. ‎Am cam renunțat.
‎Trebuie să fiu sincer cu voi.
‎În primul an din porcăria asta,
‎eram patriot, țineam cu toată lumea.
‎Apoi nici nu știu.
‎Ne-au lăsat afară câteva săptămâni, ‎apoi ne-au închis iar.
‎N-am mai suportat.
‎„Nu-mi mai pasă. Mă doare în cur.
‎Sper să mai moară ‎o grămadă de oameni. Chiar sper.”
‎Singurul lucru bun la toată pandemia asta…
‎Sper că atunci când o să iasă materialul,
‎chestia asta o să fie deja istorie. ‎Doamne ajută.
‎Partea bună la pandemia asta
‎e că a mai domolit ‎mișcarea asta cu desființarea.
‎Știți ce zic?
‎Da. Nu-i ușor să-ți scoți măciuca ‎la muncă dacă stai în casă.
‎Corect?
‎Unii reușesc s-o facă.
‎Fac conferințe pe Zoom fără pantaloni.
‎Brusc, se ridică ‎și le vezi măciuca pe ecran.
‎Cumva, tot reușesc să fie dați afară.
‎A fost incredibil.
‎E bine totuși ‎că dubioșii ăia au mai luat o pauză.
‎Susținătorii mișcării ăsteia
‎rămăseseră fără oameni ‎pe care să-i desființeze.
‎Știți ce zic?
‎Oricât ar fi vrut ei, ‎era un număr limitat de oameni
‎care-și scoteau măciuca la muncă.
‎Contrar statisticilor, corect?
‎„La fiecare 1,6 secunde, ‎un om își scoate măciuca
‎și o scutură ‎în fața unei colege de la muncă.”
‎Poftim? La fiecare 1,6 secunde?
‎Cred că n-am fost atent.
‎„La fiecare 3,2 secunde,
‎un bărbat își dă drumul pe o ferigă ‎și plesnește o femeie.”
‎Incredibil! Nu știam.
‎Știți ce zic? Da.
‎Noroc că au adunat toate animalele astea
‎și le-au eliminat, nu?
‎Dar s-a transformat ‎într-o afacere de familie.
‎Așa puteai să scapi de unii bărbați
‎care-ți stăteau în cale, nu?
‎Mereu e la fel.
‎La început, ești de acord cu ideea,
‎apoi e dusă la extrem.
‎Nu știu.
‎Dar era lipsă de bărbați ‎și a fost un moment amuzant.
‎Anul trecut au început ‎să desființeze oameni morți.
‎Țineți minte? ‎Brusc, John Wayne era pe val.
‎Găsiseră vreun material?
‎Ieșea vreun film ținut ascuns?
‎Dintr-o dată, au apărut ‎toți idioții ăștia albi din curentul ‎woke‎.
‎„Doamne! Ai văzut ce-a zis John Wayne
‎într-un ‎Playboy‎ din 1971?”
‎Ăștia-s niște albi
‎care se agită ‎pentru un alb care a murit deja.
‎„Nu mai pot tolera așa ceva.
‎Nu mai pot tolera că John Wayne, ‎care e mort de 45 de ani,
‎a zis niște chestii ‎într-o revistă care nici nu mai există.
‎Susțin oamenii de culoare.”
‎Ce idioți.
‎Cât de prost ‎să fii ca alb ca să zici că ești ‎woke‎?
‎Știți ce zic?
‎Dacă aveai conștiință socială,
‎ai fi știut că albii ‎au furat cuvântul ăsta de la negri.
‎Iar au făcut ca Elvis. Nu?
‎Dar știți ce? Eu dau vina pe negri aici.
‎Un negru a dat-o-n bară.
‎Era la o petrecere cu albi
‎și i-a scăpat.
‎A spus „‎woke‎”,
‎iar un alb l-a auzit. „Ce-a zis?
‎Doamne!
‎Woke‎? Îmi place cuvântul ăsta.
‎O să-l zic prietenilor mei albi ‎ca să știe că-s de acord.
‎Doamne, de abia aștept să-l zic!
‎Sunt ‎woke‎! Chiar sunt ‎woke‎!
‎Susțin cuvântul ‎woke‎.
‎M-am săturat!
‎Susțin negrii pe Twitter, ‎din apartamentul meu alb.
‎Cu asta mă ocup. Sunt aici să vă ajut.”
‎Toți albii preferă să își spună
‎că, dacă trăiau acum 150 de ani,
‎ar fi muncit să facă o rută subterană
‎ca să ajute sclavii să scape.
‎„Aș fi fost unul din albii de treabă, da.
‎Mi-aș fi sacrificat timpul, ‎mi-aș fi riscat viața.”
‎Realitatea e că, dacă trăiai pe atunci,
‎ai fi făcut ce faci acum, adică nimic.
‎Absolut nimic.
‎Poate ai fi băgat un ‎#BlackLivesMatter‎.
‎„Doamne! Stau pe colțarul meu ‎și mi se rupe inima.”
‎Ce-mi place cel mai mult ‎la marșurile ‎Black Lives Matter
‎sunt vitrinele de magazine care au placaj,
‎iar pe placaj scrie „‎Black lives matter‎”.
‎Îmi place natura dublă a mesajului, știți?
‎„Viețile negrilor contează. ‎Suntem toți la fel.
‎Nu-mi ardeți magazinul, animalelor!
‎Toți sunt bineveniți aici.
‎Poftiți, poftiți!
‎Câte unul pe rând. După el!
‎E un loc sigur pentru toată lumea.”
‎Da.
‎John Wayne s-a născut în 1907.
‎Normal că vorbea așa.
‎Dar unii cretini ‎cred că asta nu-i o scuză.
‎Ba da, e!
‎Chiar e.
‎Ești la fel ca vremurile în care trăiești.
‎Uitați-vă la puști.
‎Un an și jumătate ‎s-au jucat cu o sticlă de apă.
‎Stăteau în jurul ei, un puști o arunca,
‎iar dacă pica în picioare,
‎toți o luau razna.
‎Eu n-am înțeles asta.
‎Dar sunt născut în 1968.
‎„Nimeni n-a încercat s-o dea la o parte.
‎Dacă o arunci suficient, ‎o să cadă în picioare.
‎Ce se întâmplă aici?” Nu?
‎Nu vreau să le stric plăcerea.
‎Se simt bine, ‎se urcă pe scutere și pleacă.
‎Zici că-s o poteră. ‎Da, sigur, dați-i drumul!
‎Da. A fost în vogă ‎cam o jumătate de secundă.
‎A murit Sean Connery. Marele Sean Connery.
‎Actorul meu preferat de James Bond.
‎A primit și el omagiile cuvenite
‎cam vreo opt minute pe Twitter,
‎apoi a apărut prima tipă albă ‎cu picioarele păroase,
‎care a zis: „Serios? Pe bune?
‎Chiar îi aducem omagii unuia ‎care susținea violența contra femeilor?”
‎N-a susținut ‎violența împotriva femeilor, da?
‎„Trebuie să le mai dai ‎câte o pălmuță din când în când.
‎Le dai un dos de palmă
‎ca să le amintești ‎cine aduce banii în casă.
‎Să le resetezi hard diskul.”
‎Atât a zis, da?
‎E o afirmație nebunească în 2021.
‎Nici în 1976 nu era OK, ‎dar nici chiar o nebunie.
‎Corect?
‎Iar el s-a născut în 1930.
‎Trebuie să privești lucrurile ‎și din perspectiva istorică.
‎Ador filmele vechi. ‎Ați văzut filme din anii '30, '40 și '50?
‎Da.
‎De fiecare dată ‎când o femeie se emoționează,
‎un bărbat îi spune să-și revină,
‎să-i facă o plăcintă ‎și s-o pună pe pervaz.
‎Nu?
‎Asta a văzut el când era mic.
‎Am crescut în anii '70.
‎Credeam că e tare să fii camionagiu.
‎Aveai ca prieten o maimuță.
‎Gagicile îți arătau țâțele.
‎Credeam că-i cea mai tare chestie. ‎Nu știam, la asta mă uitam.
‎Dacă vrei să-i desființezi ‎pe toți tipii ăștia morți
‎și să-ți bați joc de ei ‎când nu se mai pot apăra,
‎atunci de ce te iei doar de bărbați?
‎Cum rămâne cu femeile oribile din istorie?
‎Nu te poți lua doar de bărbați, ‎ar fi o chestie sexistă.
‎Ei sunt împotrivă.
‎Nu? Cum rămâne cu Coco Chanel?
‎E un exemplu grozav. Coco Chanel.
‎E considerată un simbol al feminismului.
‎A avut propria ei companie de poșete
‎în 1910 sau 1920 sau ce naiba o fi făcut.
‎Nu-mi pot imagina ‎cu cât sexism a avut de-a face.
‎E o mare realizare. Bravo ei, nu?
‎Pe de altă parte,
‎simpatiza cu naziștii.
‎Da. Asta scrie pe jumătate ‎din pagina ei de Wikipedia.
‎E acolo. Puteți citi oricând despre ea.
‎E la liber.
‎În al Doilea Război Mondial,
‎Adolf a ajuns în oraș
‎cu tancurile lui cu motoare Porsche
‎și l-a cucerit în cam 90 de minute.
‎Ea s-a speriat.
‎Și-a închis magazinul, da?
‎A aflat la ce hotel ‎s-au cazat liderii naziștilor.
‎S-a mutat acolo și a avut o relație
‎cu unul dintre naziști.
‎Da.
‎S-a futut cu un nazist.
‎Ați văzut clipurile alea cu Holocaustul?
‎Cu mormanele alea de pantofiori?
‎Da.
‎Ea sugea măciuca care făcuse chestia asta.
‎Haideți să ne reamintim.
‎Ce-a făcut Sean Connery?
‎„Trebuie să le mai dai ‎câte o pălmuță din când în când.”
‎Asta a făcut el.
‎Coco era gen: „Ce mai faci, Adolf?”
‎Și-a vândut țara. ‎A fugit din Franța după război.
‎Habar n-am ‎câte măciuci a supt ca să se întoarcă.
‎Dar chiar și așa, eu tot n-o judec.
‎N-o judec, ‎pentru că n-am fost pus în situația ei.
‎N-am fost într-o țară unde, brusc,
‎apare cea mai puternică armată din lume
‎și o cucerește în câteva ore.
‎Probabil că era îngrozită, nu?
‎Și era femeie. Știți ce zic?
‎Îi plăcea moda.
‎Nemții apar cu uniformele alea Hugo Boss.
‎I s-au înmuiat puțin genunchii.
‎E din ce în ce mai rău. ‎Oamenii sunt împușcați pe stradă.
‎Ea o ia razna.
‎Știți și voi.
‎E femeie, iar femeile știu că, ‎în anumite momente,
‎când ești cu spatele la zid,
‎oricât de rea ‎ar fi situația, au mereu opțiunea
‎să se fută ca să scape.
‎Pot juca mereu cartea asta. Corect?
‎Toate femeile o știu.
‎Absolut toate femeile.
‎Bărbații nu află decât la închisoare.
‎Dar femeile învață de mici.
‎Avea opțiunea asta și a profitat de ea.
‎Nu mă pot supăra pe ea pentru asta, știți?
‎E moartă și îngropată. ‎Cred că-i sus, în Rai.
‎Cred că a reușit. ‎E acolo sus, cu Sean Connery.
‎Din când în când, se mai ceartă,
‎iar el îi dă câte o pălmuță, știți?
‎Ei nu îi pasă.
‎După ce te caci pe un nazist,
‎un dos de palmă nu te mai sperie.
‎Iisus n-are ce să zică. ‎Și el avea o curvă, nu?
‎Toți au făcut câte ceva.
‎Asta e povestea.
‎Lumea tot cumpără Coco Chanel. ‎E eroină în continuare.
‎A fost o victimă. Victima acelor vremuri.
‎Îi era frică. Nu știa ce să facă.
‎În fine.
‎Trăim niște vremuri ciudate.
‎Evident, în afară ‎de toate porcăriile care se întâmplă acum…
‎De fiecare dată când cred ‎că feminismul s-a mai domolit…
‎E ca o trupă pe care n-o suporți
‎și care n-a mai scos ‎un album de câțiva ani.
‎„Bun, au renunțat? S-au despărțit?”
‎Brusc, revin cu alte prostii.
‎„Acum ce or mai vrea?”
‎Glumesc cu voi. ‎Nu mă deranjează feminismul.
‎Nu mă deranjează.
‎Nu mi-e frică de feminism
‎pentru că știu ‎că n-o să meargă, știți ce zic?
‎Gândul ăsta mă liniștește.
‎Nu susțin mișcarea pentru că…
‎Știu că nu mă place.
‎Știți de ce cred că n-o să reziste?
‎De ce n-o să aibă succes?
‎Pentru că au nevoie ‎de ajutorul bărbaților ca să reușească.
‎Eu nu înțeleg.
‎Nu înțeleg de ce femeile nu pot coopera
‎ca s-o scoată la capăt.
‎Vin mereu la noi.
‎„Prea puțini bărbați sunt interesați ‎de problemă.
‎Unde-s bărbații ‎care au curajul să spună ceva…”
‎De ce trebuie să spun eu ceva?
‎E problema voastră.
‎De ce ne băgați ‎pe noi în căcaturile voastre?
‎Era o femeie acum câteva luni. ‎Jucătoare profesionistă de fotbal.
‎A fost la ESPN ‎pe unul din canalele sportive
‎și a început să se vaite.
‎„Nu înțeleg. De ce sportivele
‎nu fac la fel de mulți bani ca sportivii?”
‎Știți? Iar toți bărbații din platou
‎trebuiau să se prefacă ‎că nu știu care-i răspunsul.
‎Să stea uimiți acolo.
‎„Nu știu.
‎Oare de ce?
‎E o dilemă. Habar nu am.”
‎Eram acasă și urlam la televizor.
‎„Pentru că ‎nu mai cumpără nimeni biletele!”
‎Nimeni nu merge ‎la meciuri de fotbal feminin.
‎Ai un stadion de 20.000 de locuri ‎și îți vin 1500 de oameni.
‎Nu-i o seară profitabilă.
‎Organizatorul tocmai și-a pierdut slujba.
‎Nu spun că nu există atlete profesioniste.
‎Serena Williams, femeile din UFC…
‎Nimeni nu se uită la meciurile voastre.
‎Apoi veniți și vă enervați pe bărbați.
‎Fac mereu același lucru. ‎De ce urlați la noi?
‎Nu-i treaba noastră.
‎Nu-i treaba mea ‎să-mi pese de fotbalul feminin, da?
‎Am sporturile mele de bărbați.
‎E problema voastră, da?
‎Uitați-vă la WNBA!
‎Nimeni din WNBA n-a luat COVID.
‎Nimeni.
‎Joacă cu 300 sau 400 ‎de spectatori pe noapte
‎de un sfert de secol încoace.
‎Să nu uităm ‎că e o ligă subvenționată de bărbați.
‎V-am dat o ligă.
‎N-a venit nimeni la meciuri.
‎Unde-s toate feministele?
‎Trebuia să umpleți tribunele.
‎Să vă pictați fețele, ‎să purtați tricouri, să vă arătați țâțele.
‎S-o luați razna, ‎cum fac bărbații din tribuna 1
‎cu țâțe de la bere.
‎„Sunt pe ecranul mare? Am reușit?”
‎Da.
‎N-ați mers.
‎Niciuna din voi n-a mers la meciuri.
‎Niciuna. Voi ați greșit, nu eu.
‎Nu bărbații, ci femeile ‎n-au ajutat liga WNBA.
‎Doamnelor, spuneți-mi ‎care-s primele cinci jucătoare din WNBA.
‎Haideți.
‎Spuneți-mi cinci echipe din WNBA.
‎Ziceți-mi care-i echipa WNBA ‎din orașul vostru. N-aveți cum!
‎Nu dați doi bani pe ele.
‎Joacă în fiecare seară fără spectatori.
‎E o tragedie, nu?
‎Între timp, familia Kardashian ‎face miliarde.
‎Serialele alea cu nevestele
‎fac o grămadă de bani ‎pentru că la asta se uită femeile.
‎Banii merg unde-i interesul.
‎Nu te uiți ‎la porcăria asta, ci la cealaltă.
‎Investesc acolo. ‎Le îneacă pe curve în bani,
‎poșete, pantofi și Botox.
‎E o ploaie de bani.
‎Plouă cu bani.
‎Banii merg unde-i interesul.
‎Vă uitați la serialul cu nevestele.
‎Niște femei care se ceartă între ele.
‎„Poate că de asta te-a părăsit soțul.
‎Poate de asta a plecat. ‎De asta nu poți avea copii, nenorocito!
‎De asta ai curul ‎la fel de plat ca țâțele.”
‎Ăsta-i mesajul trimis.
‎„Mai bine vedem serialul ‎decât niște femei
‎care fac o echipă ‎și încearcă să atingă un obiectiv comun.
‎Mai bine ne uităm ‎la neveste cum se ceartă.”
‎Da.
‎Nu.
‎Iar după aia, veniți și urlați la bărbați.
‎Stați să înțeleg. ‎Trebuie să vă iau de băut,
‎să-l opresc pe ucigașul cu toporul ‎care a intrat pe fereastră
‎și să mă uit și la meciuri din WNBA?
‎Voi cu ce contribuiți?
‎Da.
‎Nu compătimesc femeile ‎aflate în situația asta
‎pentru că toate studiile ‎despre inteligența femeilor și bărbaților
‎au arătat că femeile sunt mai deștepte.
‎Absolut toate.
‎N-ar trebui să aplaudați, doamnelor.
‎Știți că-s un nemernic.
‎Știți că n-o să se termine bine.
‎„A zis că sunt drăguță?
‎Doamne!”
‎Terminați relația!
‎Dacă toate studiile arată ‎că sunteți mai deștepte,
‎ar trebui să vă întrebați
‎de ce ați ajuns în situația asta.
‎Deci?
‎Nu sunteți în situația asta ‎din cauza bărbaților ca mine.
‎Oricât de mult vreți să dați vina pe mine.
‎N-ați trecut niciodată duminica ‎pe lângă un bar sportiv
‎ca să vedeți oamenii dinăuntru?
‎Toți proștii ăia cu burtă de la bere.
‎„E în echipa mea fantastică!
‎Bate palma!
‎Mai luăm niște crutoane de cașcaval?”
‎Sunteți mai deștepte, ‎dar ați văzut ce e acolo
‎și nu v-a venit să ziceți: ‎„Ăștia-s mai buni ca noi?
‎Ăștia?”
‎Nimeni nu vă oprește.
‎Doar faptul că sunteți hotărâte ‎să vă distrugeți între voi.
‎Acum s-a făcut liniște?
‎Văd șmecheriile pe care le faceți.
‎Doamnelor, de ce nu susțineți liga WNBA
‎așa cum le susțineți pe grasele ‎care-s mândre de corpul lor
‎și care nu mai sunt ‎o amenințare pentru voi?
‎Liga ar duce-o mai bine decât NBA.
‎Doamne! E unul ‎din cele mai triste lucruri.
‎„Doamne! Ești o zeiță! Ești superbă!
‎Arăți super în bikini.
‎M-aș omorî dacă aș arăta așa.
‎Mănâncă, nu te opri.
‎Mai slăbește, grăsano!”
‎Faza e că…
‎Unui alcoolic i-ați spune: ‎„Uită-te la tine!
‎Ai căzut pe jos, ai leșinat, copiii urlă.
‎Ești un erou, un zeu.
‎Continuă așa!”
‎Nu, i-ați spune: „Trebuie să îți revii.
‎Lasă băutura!”
‎Trebuie să recunosc că e genial
‎cum femeile obișnuite ‎au păcălit cumva companiile publicitare
‎să nu mai pună afișe cu femei frumoase.
‎Acum sunt doar femei normale, ‎de care nu-i pasă nimănui, corect?
‎Eu sunt sincer.
‎Putem fi sinceri, suntem între prieteni.
‎Doar femei de care nu-i pasă nimănui.
‎Nimeni nu le reține numele.
‎Nu?
‎S-au uitat la zeițele alea și și-au zis…
‎„Cum să concurez cu așa ceva?”
‎Nu puteți!
‎Cât de arogante sunteți?
‎Când îl văd pe Brad Pitt ‎cum își scoate tricoul,
‎nu zic: „Grozav. ‎Cum să concurez cu așa ceva?”
‎Nu pot.
‎Sunt un tip urât, chel și portocaliu.
‎Trebuie să scriu glume.
‎Trebuie să-mi pun o veioză pe cap.
‎Îmi știu rolul, da?
‎Trebuie să stau întins și să mă uit ‎la bărbații mai arătoși ca mine.
‎Nu știu, doamnelor. ‎Vorbăria asta ar trebui să vă inspire.
‎Nu știu dacă funcționează.
‎Ce vreau să zic e că dacă vă place…
‎Dacă ignorați toată furia ‎din copilăria mea…
‎Vreau să spun ‎că sunteți mai deștepte decât noi.
‎Și mai multe.
‎Nu știu.
‎Nu știu ce să vă spun. ‎Încerc să fiu… Habar n-am.
‎Încerc să fiu o persoană mai bună ‎în perioada asta nașpa, știți? Încerc.
‎Fac o chestie nouă. ‎Încerc să ajut oamenii fără adăpost.
‎Știți? Uneori îi ajut, alteori, nu.
‎Ține de starea ‎în care ești, cât de mult te sperie.
‎Știți?
‎Asta fac eu.
‎Trebuie să faci ceva,
‎pentru că cei care ne conduc nu fac nimic.
‎Încerc să duc toate hainele vechi ‎la corturile lor și să le donez.
‎E o faptă bună, ‎dar trebuie să vă spun ceva.
‎Faceți-o pe timpul zilei!
‎Da? Neapărat în timpul zilei,
‎când sunt obosiți după ‎Thunderdome‎.
‎Trece efectul drogurilor
‎și realizează că au un cui înfipt în umăr.
‎Trebuie să mergeți când sunt obosiți.
‎Nu vă duceți noaptea.
‎N-o să vă mai vadă nimeni. ‎O să ajungeți frigărui.
‎Sunteți sub un pod. ‎Orice se poate întâmpla, nu?
‎Eu v-am avertizat. ‎Oamenii străzii nu mai sunt
‎ca atunci când eram eu mic, știți ce zic?
‎Pe atunci, ‎oamenii străzii erau vagabonzi,
‎hoinari, oameni fără noroc.
‎Bețivi.
‎Pe atunci nu era ca în ‎Insula Shutter‎.
‎Nu vorbeau cu copacii.
‎Tu mănânci niște ouă Benedict,
‎iar ei se uită la tine prin geam.
‎Da.
‎Când eram mic, te puteai comporta ‎ca un nebun pe afară cam 15 minute.
‎După aia, apărea o dubă,
‎din care coborau ‎doi tipi îmbrăcați în alb.
‎„Care-i viața, prietene?
‎Faci cam multă gălăgie, nu?
‎Nu vrei să probezi cămașa asta?”
‎„Bine, dar de ce ‎are mânecile așa de lungi?”
‎„Pentru că o să-ți legăm mâinile la spate. ‎Ești nebun de legat.
‎Nu vrem să stai pe afară ‎și să sperii oamenii.
‎Intră dracului în dubă!”
‎Omul intra în dubă și gata. ‎Îl trimiteau la nebuni.
‎Și cu asta, basta. Casa de nebuni.
‎Problema e că ăia de la casa de nebuni ‎au început să fută pacienții.
‎Toată lumea știe ‎că nebunii sunt buni la pat, nu?
‎Așa că le-au tras-o, da?
‎Chiar s-a întâmplat.
‎Degeaba vă plângeți, asta-i realitatea.
‎Puteți clătina oricât din cap, dar…
‎Chiar le-au tras-o, da?
‎Și le-au tot tras-o doctorii ‎cu halatele fluturând în vânt
‎timp de zeci de ani,
‎până când cineva mai curajos a zis:
‎„Ce pula mea se întâmplă aici?”
‎Atunci au închis spitalul ‎și i-au eliberat pe toți.
‎Au ieșit toți în fugă, ca Mike Myers.
‎Săreau pe mașini.
‎Deci asta-i faza. Trebuie să te duci ziua.
‎Când opresc mașina lângă corturile lor, ‎am o părere bună despre mine.
‎„Fac o faptă bună. Ajut un compatriot.
‎Aș vrea să fiu tratat așa.
‎E ridicol cum au ajuns să trăiască.”
‎Asta gândesc în mașină,
‎dar când cobor și simt mirosul,
‎îmi spun: „Ce mama dracului fac? ‎Doamne, oamenii ăștia-s animale!”
‎Corect?
‎Cred că e cam același lucru
‎ca atunci când ești la safari ‎într-un Land Rover și vezi un leopard.
‎„Uite! Un leopard!” Nu?
‎Brusc, treci peste o groapă ‎și cazi din Range Rover.
‎„Futu-i! E un leopard!”
‎Trag pe dreapta și mă simt ca Unchiul Sam.
‎Apoi cobor și mă întreb: ‎„Ce mama dracului fac?”
‎Încep să merg așa.
‎Văd mereu mișcare.
‎Cineva trece strada șchiopătând.
‎Niciodată n-am reușit ‎să mă apropii ca să vorbesc cu cineva.
‎Cum fac cei de la știri.
‎„Stai acolo de vreo două luni?
‎Cum e viața la cort?”
‎Mereu m-am întrebat câți au fost sugrumați
‎înainte să obțină interviul.
‎Săgețile zboară.
‎Îi anesteziază pe toți.
‎Construiesc un perimetru.
‎Așa că mă duc la vreo 25 de metri
‎și încep să merg așa.
‎Apoi mă sperii. Mereu mă sperii.
‎La 25 de metri, ‎le strig: „Cămăși gratis!”
‎Apoi fug la mașină.
‎Iar mintea începe să-ți joace feste.
‎Sunt convins că cineva ‎a ieșit din cort cu o scândură
‎și fuge după mine.
‎Fac mereu o tură ‎în jurul mașinii înainte să urc.
‎Oamenii fără adăpost ‎nu știu să meargă în lateral.
‎Au dormit atât de mulți ani pe trotuar,
‎că li s-au bușit șoldurile, ‎ca la un jucător din NFL.
‎Încetinesc ca o navă de croazieră. ‎Trec peste orizont.
‎Între timp, îi ocolești, ‎te urci în mașină și pleci.
‎Pleci cu mașina.
‎Garderoba ți s-a micșorat puțin.
‎Poți să mergi și s-o umpli
‎cu rahaturi de care n-ai nevoie. ‎Așa se face.
‎America!
‎Ce-ați spus?
‎America!
‎America! Da! America! ‎Nu gândi! Fă ce vrei!
‎Scoate-ți măciuca din pantaloni!
‎La asta se referea George Washington.
‎Știți?
‎Chiar trebuie să oprească internetul.
‎E clar că suntem prea proști ‎ca să împărtășim idei
‎în barul ăsta gigantic pe care l-am creat.
‎Degeaba strigați, ‎că și voi stați pe internet.
‎Noaptea trecută am stat șase ore pe net.
‎Voiam să aflu ce poate omorî un castor.
‎Are vreun dușman natural?
‎Nu. Nu v-ați da seama după ‎toate prostiile pe care le-am spus,
‎dar m-am schimbat. ‎Nu știu dacă mă credeți.
‎M-am schimbat.
‎Am avut o experiență anul ăsta.
‎- Vrăjeală! ‎- E adevărat. Nu mă crezi?
‎Tipul cu „vrăjeala”.
‎Vorbești așa pentru că nu mă crezi
‎sau pentru că nu vrei să plec?
‎Despre asta e vorba?
‎Despre cercul furiei în care ai intrat?
‎Nu fi fericit! Nu te înmuia!
‎Nu începe să îmbrățișezi lumea! ‎Nu te iubi!
‎Nu plânge când vezi ceva drăguț! Rezistă!
‎Ceartă-te cu oamenii!
‎Scoate pistolul de sub banchetă! Acum!
‎Da!
‎Nu. Am luat ciuperci în februarie. ‎A fost prima oară.
‎E atmosfera perfectă pentru povestea asta.
‎Ar trebui să aveți…
‎Să aveți ciuperci ‎pe plăcuțele de înmatriculare.
‎Uitați care-i treaba.
‎Nu mai încercasem așa ceva. ‎Mie-mi plăcea băutura.
‎Mereu mi-a plăcut băutura. Știți ce zic.
‎Relaxați-vă! Mereu mă stresez ‎când îi aud pe albi zicând:
‎„Da! Bravo!
‎Bravo!
‎Hai să facem zidul! Da!”
‎Relaxați-vă, glumesc.
‎E înfricoșător, dar așa e să fii bărbat.
‎N-ai voie să ai sentimente.
‎Totul iese afară la băutură.
‎„Fă o tâmpenie ca să nu par prost!”
‎Da. Mie îmi plăcea băutura.
‎Nu încercasem psihedelice.
‎Uite cum a fost afacerea. ‎Eram odată în deșert
‎și cineva avea grijă de copii.
‎Totul era în regulă. ‎Aveam peste 50 de ani.
‎Acum ori niciodată, nu?
‎Iar tipul ăsta, ‎care s-ar putea să fi fost la deschidere,
‎îmi zice: „Bun.”
‎E de treabă.
‎Îmi zice: ”Bun.
‎Iei și tu cam…”
‎Mereu e ceva de genul: ‎„Bun, deci cât de praf vrei să te faci?”
‎Are formă de pătrat și îți zice:
‎„Nu mânca toată pătrățica!
‎Ronțăie un colț,
‎linge încă unul și freacă-l pe celălalt.
‎O să ți-l absoarbă fața.”
‎Îi zic că e OK, la care el: ‎„Cât de departe vrei să mergi?”
‎„Vreau doar să mă tripez un pic.”
‎Așa că am mâncat doar o bucățică.
‎Mi s-a făcut greață un pic. ‎Zici că mâncasem niște iarbă.
‎La un moment dat, ‎am început să văd cum lucrurile
‎încep să respire, știți?
‎Parcă frigiderul tocmai dăduse ‎o tură în jurul casei.
‎Uite așa făcea…
‎Nu părea periculos. Trebuia să respire.
‎Televizorul se mărise. ‎Părea că o să cadă pe mine.
‎Mă descurcam.
‎„Știu că televizorul nu se mărește.
‎Puțin îmi pasă și dacă se mărește.
‎Aruncă cu pixeli în mine. ‎Mă doare la banană.
‎Știu că am un trip. ‎Mă distrez și chicotesc.”
‎Râdeam, construiam chestii.
‎Totul era minunat.
‎Brusc, după vreo oră,
‎am așa un sentiment profund ‎de singurătate și de lipsă de iubire.
‎„Eram sigur!”
‎Știam că așa o să fie. ‎De aia nu încercasem.
‎Știam că am prea mulți demoni.
‎Știam că n-o să-l văd ‎pe Dumnezeu sau unicorni.
‎Că n-o să alunec pe curcubeu, ‎că n-o să mă rostogolesc prin iarbă.
‎Știam c-o să apară Satana.
‎Sau unul cu un cuțit.
‎„Bine, n-ai decât să mă tragi în abis.
‎Arată-mi cât de diliu sunt!”
‎Și am avut așa un sentiment.
‎Nu știu cum să-l descriu. ‎Nici nu era un sentiment.
‎Pur și simplu, era.
‎Așa că m-am panicat. „Ce pula mea?”
‎Nu reușeam să-mi revin.
‎Simțeam că pot ‎să merg un milion de kilometri,
‎dar tot n-aș fi scăpat.
‎Toți ceilalți erau pe trip. ‎Nu voiam să le stric tripul,
‎așa că le-am zis ‎că mă duc până în dormitor.
‎„Uitați-vă la frigider!
‎Sunt bine.
‎Mie un pic greață, atât.”
‎Mă prefăceam, știți ce zic?
‎M-am dus în dormitor
‎și m-am întins pe pat.
‎„Ce pula mea, frate?”
‎De fiecare dată ‎când credeam că am ajuns jos,
‎mă scufundam și mai mult în el.
‎Peste vreo jumătate de oră ‎apare nevastă-mea.
‎Mă întreabă: „Cum ești?”
‎Eu fac pe durul.
‎„Bine, sunt bine.
‎Mă simt minunat.
‎Totul e grozav.”
‎Se așază lângă mine.
‎„Mie mi-e un pic greață. ‎E prea mult pentru mine.”
‎Și stă așa așezată, ‎iar eu am iar sentimentul ăla.
‎Că sunt singur, că nimeni nu mă iubește.
‎Mă uit la nevastă-mea, ‎iar mintea începe să îmi șoptească:
‎„M-am căsătorit cu cine nu trebuia?
‎De ce mă uit la…”
‎Știu că pare dubios, ‎dar dacă ești căsătorit de mult,
‎ai gândurile astea o dată ‎la șase săptămâni și fără ciuperci.
‎Asta-i viața.
‎Se întâmplă ceva, te uiți la fața ei,
‎calculezi un pic și zici: ‎„De ce am intrat în vorbă cu tine?
‎Puteam să nu mă opresc să te salut.
‎Nu aveam nicio relație.
‎Nu eram legați!
‎Ce s-ar fi întâmplat ‎dacă nu vorbeam cu tine?”
‎La șase săptămâni. O fi o relație normală?
‎Înseamnă că n-ai renunțat ‎la o parte din tine.
‎Că și dacă o iubești,
‎tot vrei să faci un pic pe armăsarul, nu?
‎Așa că m-am speriat și mai tare
‎când am avut ‎gândurile astea despre soția mea.
‎„Futu-i! Trebuie să deschid parașuta.
‎Trebuie să ies din rahatul ăsta.” ‎Era ca un fotoliu cu puf.
‎Nu puteam să ies din el. „Băga-mi-aș!
‎Gândește-te la copiii tăi!” ‎Îmi iubesc copiii.
‎Sunt sigur că și ei mă iubesc pe mine.
‎Încep să mă gândesc la ei.
‎Dar sentimentul ăla nu dispărea.
‎Și m-am gândit: „Ce pula mea e asta?”
‎Știam că e o vrăjeală.
‎Așa că am stat așa întins
‎și m-am relaxat.
‎Și mi-am dat seama. ‎„Știu ce e chestia asta.
‎Așa mă simțeam când eram copil!”
‎Da.
‎Așa era viața în anii '70 și '80.
‎Ambii părinți munceau.
‎Primeai cheile de la casă ‎când aveai trei ani.
‎„Da, fiule. Dispari din fața mea, fiule!”
‎Era o nebunie.
‎Erau niște vremuri violente pe atunci.
‎Ți-era frică de taică-tu, ‎de tatăl lui taică-tu.
‎Am mai vorbit despre asta, ‎dar încă n-am lămurit-o. Aveți răbdare.
‎Pur și simplu, erai…
‎Îmi place cum acum, ‎copiii își iubesc tații.
‎„Vrei să ne jucăm, tati? ‎Hai cu bicicleta! Tati!”
‎Când eram copil, ziceam: ‎„Tata! Băga-mi-aș! E tata!
‎Futu-i!
‎Fugi! Deschide fereastra!
‎Ce ai văzut la el, mamă?”
‎Era un nebun, nu?
‎O adevărată nebunie. ‎Și nu doar la mine acasă.
‎Îmi iubesc părinții. Așa era atunci. ‎Toți erau nebuni. Ți-era frică.
‎Lumea te putea atinge, ‎tații altor copii te puteau lovi.
‎Veneai acasă și-ți ziceau: „Ce ai făcut?
‎Te plesnesc de nu te vezi!” ‎Era o nebunie.
‎Profesorii îți înfigeau unghiile în gât.
‎„N-ar fi făcut așa ceva ‎dacă nu s-a întâmplat nimic.”
‎Știți? Așa era pe atunci.
‎Eu și frații mei ne băteam ca chiorii.
‎Știți și voi.
‎Apoi necăjeam câinele, ‎care ne mușca pe toți.
‎Dar n-am renunțat la el. ‎O dată m-a mușcat de față.
‎L-am necăjit când mânca și…
‎M-a prins de față și făcea…
‎Exact așa. Mi-a pus tata copci.
‎Câinele a rămas cu noi, știți ce zic?
‎„E băiat bun, a avut o scăpare.
‎N-ar fi trebuit să stai cu fața
‎lângă câine.”
‎Da. Așa era pe atunci.
‎Era ciudat. O combinație ‎între ‎Familia Brady‎ și ‎Împăratul muștelor‎.
‎Teoretic, era o viață minunată.
‎Aveam o mașină brec plină cu…
‎Norman Rockwell… ‎Mergeam la biserică, mâncam gogoși.
‎Da, cam așa era. Deci…
‎Nu știu. Oricum, toți am ajuns…
‎Tata era unul din oamenii ăia ‎care spuneau ce au pe suflet.
‎Știți la ce mă refer?
‎Știți tunsoarea aia ‎a femeilor care ating o vârstă?
‎Au câțiva copii, ‎vor să și-l tundă ceva mai scurt.
‎Nu vor să se mai deranjeze.
‎Își fac părul ca Hillary Clinton.
‎Se rad în spate.
‎Când le pui capră,
‎simți că ți-o tragi ‎cu prietenul tău, Eric. Nu?
‎Știți ce zic?
‎Dar îți iubești soția, așa că minți:
‎„Îți stă bine.
‎Mereu am vrut ‎s-o fut pe Geraldine Ferraro.
‎Doamne! E grozav!”
‎Tatei nu-i păsa.
‎O luam pe mama și după ce intra în mașină:
‎„Doamne! Arată ca dracu'!
‎Ce pula mea ți-au făcut la păr?
‎Pe toți sfinții! Arăți ca un bărbat!”
‎Iar mama stătea acolo și…
‎Iar noi de pe bancheta din spate: ‎„Deci așa arată o relație normală.”
‎Da.
‎De la toate astea, ‎toți am avut probleme de sănătate.
‎Din cauză că am trăit ‎în tensiune toată viața.
‎Profesorii de sport te speriau, ‎luau banii pe ziare…
‎Toți te speriau.
‎Odată, tata i-a zis unui preot ‎că nu-i vrednic să poarte gulerul.
‎Nu știu ce-a fost.
‎Discutam despre ‎programul băieților de altar.
‎Voia să mă pună la o altă liturghie, ‎iar tata a început să se ia de el.
‎„N-ai dreptul să porți gulerul ăla!”
‎Preotul a rămas cu gura căscată. ‎După o săptămână am fost la liturghie.
‎Nu vorbiseră de o săptămână, ‎iar tata era gen:
‎„Ce mai faci? Cum merge?” ‎Parcă nu se întâmplase nimic.
‎Așa am căpătat toți probleme de sănătate.
‎Un frate de-ai mei ‎are probleme cu stomacul,
‎pe altul îl doare spatele ‎și nu-i mai trece.
‎Eu țin minte ‎că am făcut alopecie în clasa a treia.
‎A început să-mi cadă părul cu pumnul.
‎Zici că lucram pe Wall Street.
‎Iar eu mă întrebam: ‎„Am adunat toate jucăriile?
‎Am spălat vasele?
‎O să găsească ceva. Mereu găsește!
‎Ce naiba mă fac? Trebuie să-l omor.
‎Ar trebui să-l omor.
‎Când se culcă, iau un cablu, ‎îl înfășor și îi dau un picior în spate.”
‎„Mi se pare că Billy ‎nu se poate concentra în clasă.
‎Poate mai mult decât atât.” Corect?
‎În fine. Deci am luat ciupercile alea.
‎Da?
‎Și mi-am dat seama ‎că am de mult problema asta
‎și că de asta beam așa de mult.
‎De asta mă luam de femei…
‎Toate rahaturile alea.
‎În momentul ăla, ‎știam tot ce am făcut, cu bune și cu rele.
‎Am zis că trebuie să las băutura
‎și să îmi rezolv problemele.
‎Pentru că soția mea…
‎Nu știu dacă ați observat, ‎dar mă enervez repede.
‎„Nu tu, Bill.” Da.
‎Am crescut într-o perioadă așa nasoală, ‎că n-am înțeles că am probleme cu nervii.
‎„Eu nu urlu la nimeni la mine în casă.”
‎Nu-mi înjur soția. Ne mai certăm.
‎Se mai întâmplă, dar nu-i zic:
‎„Curvă ordinară ce ești!” ‎Nu fac de astea.
‎Nu urlu la copii, dar…
‎O mai iau razna.
‎Cum ziceam, ‎nu credeam că asta-i o problemă.
‎Soția mi-a zis că e, ‎dar n-am ascultat-o, normal.
‎De ce aș asculta ce-mi zice? ‎Tot ce face e să mă critice, nu?
‎Am doar recenzii negative ‎pe site-ul despre soți.
‎„Nu mi-a plăcut experiența.
‎Nu recomand, jumătate de stea.” ‎Nimeni nu mă laudă.
‎După o vreme, e doar zgomot de fundal.
‎„Ce-i? Cu ce am mai greșit? Iar ai apărut.
‎De data asta ce mai e?
‎La ce trebuie să mai lucrez?
‎Spune-mi, ca să știu.”
‎Așa că n-o ascult pe minunata mea soție.
‎Ca un idiot ce sunt, deci…
‎Într-o zi am primit o lecție dură.
‎Era ora mic-dejunului. ‎Cumva, aveam 20 de minute doar ale mele.
‎Nu se întâmplă des ‎când ai doi copii sub patru ani, corect?
‎Și mă gândeam: ‎„Doamne! Pot să-mi fac ceva de mâncare.
‎Cum era pe vremuri.
‎Îmi fac două ouă moi, prăjesc niște pâine
‎și niște bacon ‎până îl ard cum îmi place mie.
‎O să fie super, nu?”
‎Mă distram. ‎Mi-am făcut un mic-dejun de zile mari.
‎Mă așez să mănânc. ‎Suc de portocale și un pahar cu apă.
‎Arăta ca o poză din reclame.
‎Exact când să mă așez, ‎mi se aprinde telefonul.
‎Primisem un mesaj de la un prieten.
‎„Ziceai că o să vii și tu ‎la ședința asta de pe Zoom.
‎A început acum cinci minute. ‎Trebuie să participi.”
‎Și mi-am pierdut mințile.
‎„Doamne! Normal că am o ședință.
‎Normal că am o ședință.
‎Cum puteam să fiu singur măcar o clipă?”
‎Pâinea prăjită zboară peste tot.
‎O luasem razna rău.
‎Brusc, fi-mea, ‎care avea doi ani jumătate pe atunci,
‎vine fugind în bucătărie. ‎Avea lacrimi în ochi.
‎„Îmi pare rău, tati. Îmi pare rău.”
‎Mi-am dat seama c-o scrântisem.
‎M-am pus pe vine și i-am zis: ‎„Hai încoace, scumpo.
‎Nu țipam la tine. Tati n-ar țipa la tine.
‎Te iubesc, scumpo. ‎Tati urla la telefon, da?
‎Tati urlă la telefon când aude lucruri ‎care nu îi plac, da?
‎Tati are probleme. ‎Scuze, scumpo. N-aș țipa la tine.”
‎Simțeam cum i se usucă lacrimile ‎pe cămașa mea.
‎„Scumpo, n-aș face niciodată așa ceva. ‎Te iubesc. Tu mă mai iubești?”
‎Îmi zice: „Da.” „Atunci e bine, scumpo.”
‎Știți faza pe care o faci cu copiii?
‎Când îi întorci și îi împingi ‎în direcția unde vrei să meargă?
‎Mă gândeam că i-am făcut asta
‎unei fetițe de doi ani și jumătate.
‎A plecat și m-am întrebat:
‎„Cât de rău a fost?
‎O să ia o jucărie și o să uite
‎sau n-o să se mai facă astronaut?”
‎Ce i-am făcut mai exact?
‎Credeam că sunt mai bun ca tata, ‎dar fac aceleași greșeli.
‎Mă urăsc de moarte.
‎N-am fost la ședință. N-am mai mâncat.
‎M-am dus la etaj. Voiam să fiu singur.
‎Voiam doar să fiu singur, dar am soție. ‎Nu merge așa.
‎Știți ce zic?
‎Mai ales când faci o greșeală așa de mare
‎și așa de gălăgioasă.
‎Știam că e deja pe hol.
‎Știam c-o să pună filmul ‎cu ce s-a întâmplat.
‎Aducea proiectorul, urma să apară ecranul,
‎iar eu mă rugam la Dumnezeu
‎să mă lase două minute să mă calmez.
‎Nicio șansă. Intră direct și-mi zice:
‎„Vrei să discutăm despre micul incident ‎care a avut loc la bucătărie?”
‎„Nu, iubito. Nu mă lași o secundă?
‎Sunt la pământ. Lasă-mă un pic. ‎Știu că am greșit.”
‎Nu-i pasă deloc și are dreptate. ‎E și copilul ei.
‎Așa că începe: „Dacă ai senzația ‎că te poți purta așa în casa asta…”
‎Îmi bagă toate rahaturile astea.
‎Avea dreptate 100%,
‎dar nu eram gata să aud informația.
‎Așa că n-am mai auzit-o bine. ‎„Sunt și copiii mei, așa că…”
‎Iar eu stau trântit în pat
‎și am tupeul să mă supăr pe ea.
‎Ea n-a făcut nimic. ‎Mă uit cum i se mișcă gura,
‎dar nu aud nimic.
‎Încep să mă gândesc la știri. ‎Îmi vine o știre în minte.
‎Apare o dată la un an, un an și jumătate.
‎E un tip care n-a făcut nimic ilegal ‎toată viața lui.
‎Merge mereu la biserică, ‎ajută bătrânicile să treacă strada.
‎Și, brusc, își ucide soția.
‎Sigur se întâmplă în momente de astea.
‎Avea ceva de spus.
‎Nu știu, am greșit, dar…
‎Știam că are dreptate, ‎așa că am stat și am înghițit, corect?
‎Apropo, data viitoare când vedeți un tip
‎care nici evaziune n-a făcut
‎că își omoară nevasta din senin,
‎ar trebui să vă întrebați: ‎„Dar ea ce i-o fi spus?”
‎Zic și eu așa.
‎Analizați problema din toate unghiurile.
‎În fine.
‎Îl iubesc pe tata, dar sunt unele aspecte ‎la care trebuie să mai lucrez.
‎Copiilor nu le e frică de mine. ‎Asta-i partea bună.
‎De fiecare dată când am greșit, ‎m-am coborât la nivelul lor
‎și le-am zis că îmi pare rău.
‎Partea bună e că nu le e frică de mine.
‎Acum fata mea e un pic mai mare, ‎are vreo patru ani și jumătate.
‎Acum, când îmi sare țandăra, ‎mă ajută să-mi revin.
‎Imediat ce îi aud vocea aia simpatică,
‎îmi vine în minte: „Îmi pare rău, tati.”
‎Mori de râs. Sunt în bucătărie…
‎Mereu fac câte ceva prin bucătărie.
‎Într-o zi mi se pune pata: ‎„Ce pula mea de prăjitor e ăsta?
‎Ăla vechi ce avea?
‎Trebuie să descarc o aplicație ca să fac…”
‎Brusc, o aud
‎cum îmi zice din camera cealaltă: ‎„Nu mai țipa așa, tati!”
‎Imediat ce îi aud vocea, ‎încep să-mi cer scuze.
‎„Iartă-mă! O să descarc aplicația.
‎O să descarc aplicația ‎în loc să-mi fac niște futută de pâine!”
‎„Ai zis un cuvânt urât, tati!”
‎Face toate astea.
‎O dată pe săptămână vedem câte un film.
‎E chestia mea preferată. ‎Vedem ceva de la Pixar.
‎Unul din filmele alea mișto.
‎Sunt și pentru copii, și pentru adulți.
‎Stăm jos, facem pop-corn…
‎Avem un Smart TV în sufragerie.
‎E un televizor deștept.
‎E deștept rău.
‎Tare deștept e.
‎E atât de deștept, că într-o zi
‎am stins toate luminile ‎ca să ne uităm la film,
‎dar el e atât de deștept, ‎că apăs pe butonul de pornire
‎și realizez că nu merge așa.
‎Nu-l apeși.
‎Dacă-l apeși, se strică tot. ‎Trebuie să mai apeși două butoane.
‎„Trebuie să fac căcatul ăsta?”
‎„Nu mai țipa!” „Ai dreptate, scumpo.”
‎Dacă luminile sunt stinse, ‎rahatul ăsta nu se aprinde.
‎S-o fi gândind: „Dacă sunt stinse,
‎înseamnă că nu e nimeni în cameră.”
‎Poate că cineva a adormit pe canapea
‎și s-a pus pe telecomandă.
‎Iar eu stau pe întuneric.
‎„O să te aprinzi! ‎Eu te-am cumpărat! O să faci ce-ți zic!”
‎Apare fi-mea alergând.
‎„Tati, nu mai țipa așa!”
‎„Ai dreptate, scumpo. Iartă-mă.”
‎„Dar de ce țipi așa, tati?”
‎„Pentru că am dat mulți bani pe TV.
‎Vreau să ne uităm la film,
‎dar nu pot ‎să îl pornesc oricât aș încerca.
‎Mereu se întâmplă ceva.”
‎Ea îmi pune mânuța pe umăr
‎și îmi zice: „O să fie bine, tati.”
‎Știți? Nici nu cred că știe ce înseamnă.
‎Cred că știe când s-o spună. ‎Soția mea vorbește așa.
‎„O să fie bine, dragă, liniștește-te. ‎Îți luăm alt balon.
‎Îți luăm altul.”
‎Așa că asta a făcut.
‎Mi-a zis: „O să fie bine, tati.”
‎Își pusese mânuța pe umărul meu.
‎Și, nu știu, atunci mi-am dat seama.
‎Așa e. Chiar o să fie bine, nu?
‎„Pot să aprind lumina.
‎Să mă relaxez. Filmul nu e musai. ‎Contează să fim împreună.”
‎A fost un moment profund. ‎A durat jumătate de secundă.
‎Apoi m-am simțit ca un ratat.
‎Cât de praf să fii ca să iei ‎lecții de viață de la fi-ta de patru ani?
‎Mă bombardase cu adevăruri.
‎În fine.
‎O să încerc să nu mai beau ‎până când îmi dau seama…
‎E greu, n-are rost să vă mint.
‎E greu să dai piept ‎cu viața în fiecare zi.
‎Să te rogi să adormi.
‎„Doamne! Pune-i capăt!”
‎Îi urăsc pe ăia care nu beau.
‎„E uimitor! Simt că trăiesc cu adevărat! ‎Câtă energie am!”
‎Oare cât durează?
‎Eu beau un milkshake o dată pe săptămână. ‎Asta-i chestia mea.
‎Berile cu rădăcini sunt absolut triste.
‎E o chestie tristă.
‎Ca un sportiv bătrân, ‎care nu mai poate alerga.
‎„Înainte beam ziua. Era grozav.”
‎Deci…
‎În fine.
‎Apropo, am uitat ‎să vă zic ce mult mă bucur
‎că sunt aici.
‎E absolut minunat.
‎Da.
‎Mori de râs. ‎Dacă stai o oră pe vântul ăsta,
‎ți se crapă buzele.
‎Zici că stai pe prora unei bărci.
‎Hai să încheiem cu câteva glumițe.
‎După aia mergem, da?
‎Ia să vedem. Mă descurc bine.
‎Am una bună pentru voi.
‎Acum vreo doi ani,
‎înainte să înceapă ‎căcatul ăsta cu pandemia…
‎Încercarea tristă a naturii
‎de a scăpa de cât mai mulți oameni.
‎Trage mereu de timp. Zici că-i teză.
‎Eram în New York, aveam ceva de filmat. ‎Făceam pe pompierul.
‎Nu sunt cel mai bun actor din lume, da?
‎Unii l-ați văzut.
‎Sper că ați plătit biletul, zgârciților.
‎L-ați văzut gratis, nenorociților.
‎Nu-s cel mai bun actor, ‎deci trebuie să intru în rol.
‎Mi-am lăsat o mustață imensă de pompier, ‎una absolut stupidă.
‎Arăta grozav când purtam ‎tot costumul de pompier.
‎Aveam noroi artificial pe față.
‎Zici că luptam ‎de 20 de ani cu incendiile, nu?
‎Dar după ce mi-am dat jos costumul,
‎m-am spălat pe față ‎și mi-am pus hainele normale,
‎arătam ca un poponar bătrân
‎care nu și-a găsit dragostea, corect?
‎Întâmplarea face ‎că eram în New York City în iunie.
‎Curând am aflat ‎că era luna în care se ținea parada gay.
‎Toată luna.
‎Stați să vă zic ceva. ‎Au venit mulți tipi gay.
‎Era să se răstoarne insula.
‎Atât de mulți erau.
‎Iar eu mă gândeam: „Doamne!
‎Treizeci de zile am de suportat?”
‎Aveam o mustață portocalie ‎de zici că eram Freddie Mercury.
‎Mă așteptam să fiu hărțuit pe stradă.
‎Eram în formă pentru rol. ‎Numai mușchi pe mine.
‎Vreau să vă zic ceva. În 30 de zile,
‎nici măcar un tip gay ‎nu s-a uitat la mine.
‎De flirtat nu mai vorbim.
‎Niciodată nu m-am mai simțit ‎atât de bătrân și de urât.
‎Stați să vă zic ceva. ‎Una e să îmbătrânești
‎așa de tare, ‎că nu se mai uită femeile la tine.
‎Știi că o să atingi vârsta aia, ‎că o să vină ziua aia.
‎Dar nimeni nu-ți zice ‎că o să îmbătrânești atât de mult,
‎că nici măcar un bărbat ‎n-o să mai vrea să te fută.
‎Ăsta-i adevărul.
‎Când ești așa de bătrân, ‎un poponar de 60 de ani îți zice:
‎„Fă pași. Pot mai bine de atât.
‎Doamne!
‎Fă-ți un implant de păr! Du-te la solar!
‎Pot găsi pe unul de 40 de ani. ‎Dă-i drumul de aici!”
‎Am avut un atac de panică, frate.
‎Mă gândeam: ‎„Doamne! M-am căsătorit prea târziu.
‎Am făcut copii prea târziu. Imediat mor.”
‎Îmi analizam întreaga viață, înțelegeți?
‎Deci mă plimbam așa agale pe Ninth Avenue.
‎Încercam să agăț ceva.
‎Eram disperat.
‎Lăsați vrăjeala, fetelor! ‎Știți și voi cum e.
‎Vrei să crezi că mai poți agăța pe cineva.
‎Mergeam cântând pe stradă.
‎Mi-aș dori să nu fie adevărat.
‎Mergeam pe Ninth Avenue ‎și mi-am ridicat privirea.
‎La vreo două străzi distanță, ‎văd o lesbiană.
‎Știu că suntem în Boulder, Colorado, da?
‎„Lasă vrăjeala, frate.
‎De unde știai că e lesbiană?
‎Nu-i OK ce faci.
‎Te-ai uitat la ea ‎și ți-ai dat seama că e lesbiană?
‎N-o cunoști. De unde știi tu că…
‎Cum de știi că e lesbiană?”
‎E ușor.
‎Știu cum știți și voi.
‎Cum știu și alte lesbiene.
‎Nu-i analiză matematică.
‎Știu că în 2021 nu ai voie să spui
‎„așa arată o lesbiană”, nu?
‎Ați făcut liniște, deci am dreptate, nu?
‎N-ai voie, corect?
‎Faza amuzantă e că, dacă vedeați ‎un puști alb de 20 de ani,
‎cu părul pe spate, gulerul deschis ‎și mocasini fără șosete,
‎v-ați zice: ‎„E dintr-o frăție. Violează femei.
‎Taică-su e judecător. Nu face închisoare.
‎Da. Doar ce-a omorât cinci oameni ‎după ce s-a urcat beat la volan.
‎Și-a comandat deja alt Dodge Challenger.”
‎Corect?
‎Ai voie să crezi asta despre el.
‎E clar ca bună ziua.
‎Lesbiană!
‎„Habar nu am ce…”
‎Atât de progresiști sunteți.
‎Nu?
‎Habar n-aveți.
‎Corect?
‎Hai să jucăm ceva.
‎O să vă zic câteva clase de oameni
‎ca să văd ce imagine vă vine în cap, da?
‎Muncitor pe șantier.
‎Microbist.
‎Pictor.
‎Skateboarder.
‎Lesbiană.
‎Vedeți? Nu v-a venit nimic.
‎„Ea o fi lesbiană?
‎Sau poate eu?
‎Am prieteni gay, ‎dar n-am observat niciun tipar.”
‎Nu spun că toate lesbienele arată la fel.
‎N-aș spune niciodată așa o prostie.
‎Tot ce vreau să spun
‎e că uneori n-ai cum să greșești.
‎Corect?
‎Părul ridicat, lanț legat de portofel. ‎Așa mergea pe stradă.
‎Corect?
‎Chiar și așa, nu poți fi 100% sigur.
‎Dar instinctul îmi zicea că e lesbiană.
‎Merg pe „lesbiană”.
‎Răspuns final „lesbiană”.
‎Corect?
‎În fine…
‎Deci mergea așa pe stradă.
‎Eu veneam spre ea.
‎Mi-era clar că urma să ne ciocnim ‎dacă nu schimbam direcția.
‎Nu vreau să intru într-o femeie. ‎Nu vreau să intru în nimeni din New York.
‎Așa că mă port ca un domn.
‎Analizez situația
‎și mă trag pe banda mea.
‎Totul e în ordine, nu? ‎Dar se întâmplă ceva ciudat.
‎Mai mergem vreo 25 de metri și, brusc,
‎vine înapoi pe banda mea.
‎Mă gândeam în sinea mea: „Ce nebunie!
‎Parcă rezolvasem problema.”
‎Așa că mă bag pe altă bandă.
‎Peste încă 25 de metri, ‎iar se trage pe banda mea.
‎Ajunsesem la bordură.
‎Cum mă comport corect ‎din punct de vedere politic?
‎Ce-ar trebui să fac?
‎Ar trebui să intru pe pista de biciclete
‎și să mă lovească un puști ‎care are 60 la oră cu bicicleta electrică?
‎Ar trebui să mă fac ghem?
‎Toată viața mea să mă gândesc când plouă
‎la lesbiana care ‎m-a dat afară de pe stradă?
‎Asta ar trebui să fac?
‎Ar trebui să renunț la tot trotuarul?
‎„Poftește, Măria Ta!”
‎Nu?
‎Sau îmi pregătesc umărul
‎și îmi protejez banda?
‎Nu?
‎Nu-s mândru de ce am făcut, ‎dar am mers pe a doua variantă.
‎Mi-am zis: „Am 53 de ani.
‎M-am mutat de două ori. Sunt la pensie. ‎Eu sunt victima aici.”
‎Deci…
‎Îmi pregătesc umărul și mă gândesc ‎că o să se lase cu scandal.
‎Nu mai făcusem asta cu o femeie.
‎Eram în public, mă vedea lumea. ‎Ce-o să se întâmple?
‎N-o să vă mint. S-a apropiat de mine
‎și mi-am adunat forțele. ‎Mi-am încordat picioarele.
‎Avea constituție de paznic ‎și nu voiam să mă dezechilibreze.
‎N-aveam chef de așa ceva.
‎Nu voiam așa ceva la palmares, da?
‎Așa că mă concentrez ‎și, în ultima secundă,
‎își întoarce umărul ‎și nu se lovește de al meu,
‎dar tot ne ciocnim brațele
‎cu suficientă forță ‎cât pentru o confruntare.
‎Știu că majoritatea mergeți cu mașina,
‎așa c-o să vă explic pe scurt ‎regulile pietonilor din New York City.
‎Dacă mergi pe stradă în New York
‎și atingi pe cineva, ‎nu-i nevoie să te oprești.
‎„Scuze, omule, greșeala mea. ‎O zi frumoasă.”
‎Corect? Apoi e următorul nivel.
‎Mergi pe stradă, te ciocnești de cineva
‎și te întorci. „Scuze, nu te-am văzut.”
‎Te apleci un pic, ca la dojo. ‎„Greșeala mea.”
‎Faci ce trebuie să faci. „Senseiul meu…”
‎Nu vrei să degenereze.
‎Și mai e un nivel.
‎Când mergi pe stradă ‎și te lovești de cineva așa de tare,
‎că trebuie să te întorci ‎ca Dustin Hoffman sau De Niro:
‎„Nu vezi că merg și eu pe stradă?
‎Am schimbat de două ori banda! ‎N-ai văzut?
‎Te-ai mutat de două ori?”
‎Așa că mă întorc să o confrunt.
‎Iar ea nu s-a uitat în spate.
‎N-are rost să vă mint. M-a deranjat.
‎M-a deranjat cam trei zile.
‎Trei zile m-am plimbat prin New York.
‎„Futu-i mama mă-sii!
‎Sigur ai făcut-o intenționat! ‎Cine se mută așa?” Știți?
‎Sunt nervos. Mă consumă furia.
‎Știu că o să-mi ajungă în piept,
‎apoi iar o să aud: „Îmi pare rău, tati.”
‎Nu pot să-i fac asta ‎fetei mele, copiilor mei.
‎Așa că am început să citesc despre furie.
‎Cum să renunț. Asta am căutat pe Google.
‎Și am dat de empatie.
‎Dacă simți empatie pentru cineva, ‎dacă te pui în locul lui,
‎poți să îți dai seama
‎ce simte și ce simți tu. ‎Puteți cădea la pace.
‎Zis și făcut. Mă pun în locul ei.
‎De ce ar trece cineva pe banda ta ‎de două ori?
‎M-am gândit la mai multe variante.
‎Avea picioarele strâmbe? Nu.
‎Suferise un atac?
‎Avea paralizie pe partea stângă? ‎Știți ce zic?
‎Era mumie? Avea un picior de lemn?
‎Înțelegeți? Era una din ăia ‎care merg pe diagonală?
‎Ești în spatele lor ‎la aeroport și-s prea lenți.
‎Te duci la dreapta, ‎își trag și ei valiza acolo.
‎Te duci la stânga, vin și ei acolo. ‎Zici că au coborât de pe un vas.
‎Și mă gândeam: „Nu! Gata!”
‎Nervii nu-mi trecuseră.
‎Eram furios în continuare.
‎Așa că mi-am zis: ‎„Cui îi pasă? Nu-mi pasă.”
‎M-am mințit, mi-am zis că nu îmi pasă.
‎Și m-am dus acasă.
‎Spălam vasele. E o chestie foarte Zen.
‎Trecuse o săptămână. ‎Spălam vasele și atât.
‎Nu mă gândeam la nimic. Spălam vasele.
‎Brusc, am găsit răspunsul.
‎Mi-a venit în cap și am ridicat privirea.
‎„Doamne! Știu de ce a făcut-o!
‎Știu de ce a intrat în mine.
‎A intrat în mine pentru că e lesbiană.”
‎Răspunsul era acolo.
‎Eu îl căutam pe sub tufe, ‎câțiva kilometri mai încolo.
‎Și era chiar în fața mea.
‎A făcut-o pentru că e lesbiană.
‎După liniștea pe care ați făcut-o,
‎calculez eu pentru voi.
‎Vreau un pic de empatie.
‎Puneți-vă în pielea unei lesbiene, da?
‎Cu cine merg la întâlniri?
‎Cu femeile.
‎Cu cine se mută? Cu femeile.
‎Cu cine au relații? Cu femeile.
‎Cu cine se căsătoresc? Cu femeile.
‎Și m-a lovit: ‎„Doamne! Și eu am făcut la fel.”
‎Știu exact cum e.
‎Știu cum e ‎să trăiești cu o creatură de asta.
‎Știu exact cum… ‎N-ai nicio șansă să le faci fericite.
‎„Ți-am cumpărat chestia asta sclipitoare. ‎M-am descurcat bine?”
‎Vrei să se simtă responsabile ‎pentru faptele lor.
‎Nicio șansă!
‎Tot ce-o să primești e: ‎„Îmi pare rău, dar…”
‎Știu cum e să ai dreptate într-o discuție.
‎Apoi întorc discuția. ‎Încep să plângă, tu îți ceri scuze.
‎Te întrebi ce s-o fi întâmplat.
‎Cum de pierd lupta? Eram în avantaj.
‎Te ia așa o amorțeală, ‎că ieși la o plimbare.
‎Și te gândești:
‎„Cum am reușit să pierd iar?”
‎Când îți dai seama, te simți prost.
‎Apoi vezi un idiot chel ‎cu o mustață portocalie imensă
‎și îți zici: ‎„Știi ceva? Ia vino să-ți trag una!
‎Poate-mi mai trece furia!”
‎Da.
‎Mă simt prost ‎că m-am enervat pe femeia aia.
‎În loc să mă enervez, ‎trebuia să-i iau o bere.
‎Să-mi spună ‎ce probleme are, să fiu empatic
‎și să-i zic: „Nu-i vina ta. ‎Amândoi ne-am căsătorit cu o femeie.
‎N-o să câștigi. N-ai cum.”
‎Dacă nu mă credeți, uitați-vă la oameni.
‎Uitați-vă ce privire au lesbienele.
‎Nu una de 20 de ani, ‎care are toată viața în față.
‎În ochii lor vezi Crăciunul, nu?
‎Una de vreo 35, 36,
‎care începe ‎să-și dea seama care-i treaba, da?
‎Apoi uitați-vă peste bar. ‎Găsiți un tip căsătorit de aceeași vârstă.
‎Uitați-vă ce privire are.
‎Uitați-vă la fața ei, apoi la a lui.
‎Au aceeași privire.
‎Da. Apoi uitați-vă la tipii gay.
‎Rareori am văzut ‎oameni mai fericiți ca ei.
‎Parcă-s prea fericiți. Le zici: ‎„Ce mai faci?”
‎La care ei: „Bună!”
‎Aproape că plutesc prin cameră
‎din lipsă de estrogen. ‎Îți distrug visurile.
‎Nu.
‎S-ar putea să se prefacă.
‎Nu vreau să spun ‎că toți homosexualii sunt super fericiți,
‎dar mi se pare că se simt bine de tot.
‎Sunt printre cei mai pozitivi oameni ‎pe care i-am întâlnit.
‎Îți sprijină toate ideile.
‎„Da! Da, regino! Da!
‎Ești dură! O să reușești!”
‎Lesbienele sunt la bar. ‎Parcă-s niște polițiști blazați.
‎„Ce viață de căcat.
‎Ce naiba a fost în capul meu?
‎M-am mutat cu ea după zece zile. ‎Ce naiba a fost în capul meu?
‎E nebună!”
‎Pe bune, cred ‎că bărbații căsătoriți și lesbienele
‎trebuie să discute mai mult.
‎Trebuie să ne unim forțele ‎ca să rezolvăm problema comună,
‎femeile din viețile noastre.
‎Cumva, trebuie să ajungem ‎la fel de fericiți ca tipii gay.
‎Da. Dacă credeți în rahatul ăsta, ‎vreau să vă dau un sfat.
‎Dacă vreți să vă faceți prieteni noi,
‎vă dau un sfat.
‎Nu poți discuta cu orice lesbiană.
‎Înțelegeți? Trebuie să vă asigurați ‎că-i vorba de tipul din relație, da?
‎Nu vreau să zic că-i masculină. ‎Nu-s ignorant.
‎Tot ce vreau să zic e că pe ea cade vina ‎pentru majoritatea căcaturilor.
‎Corect?
‎Nicio relație nu e echilibrată.
‎Unul din ei scapă cu mai multe.
‎Unul din ei stă în spatele celuilalt. ‎E ca la motoare.
‎Altcineva ia vântul în față.
‎Nu-i așa?
‎Altcineva e chiar în spate.
‎„Da, chiar e ud.”
‎Se ascunde sub pelerina ta.
‎Bărbat cu femeie, femeie cu femeie, ‎orice vă place vouă.
‎În toate relațiile, cineva spală vasele
‎și cineva le lasă la înmuiat.
‎Nu?
‎Nu le lasă la înmuiat. ‎Știe că o să le speli tu.
‎Te așteaptă.
‎Nu mai suporți după o vreme.
‎Stau acolo degeaba. ‎Trebuie să te apuci de ele.
‎Și atunci ce face?
‎Te așteaptă în camera de lângă. ‎Parcă nu știu ce faci.
‎Așteaptă până aud ‎zgomot de vase, apoi începe distracția.
‎Vin fugind la tine: „Ce faci?
‎Voiam să le spăl eu!”
‎„Ba nu voiai să le speli. ‎Zac aici de opt ore.
‎Le-am spălat cu apă rece, ‎prin resturi de omletă.
‎Nu încerca să mă prostești, animalule.
‎Te-au crescut animalele. Dispari!”
‎„Nu țipa la mine!” Corect?
‎Da.
‎În toate relațiile, o persoană
‎scoate punga de gunoi din coș
‎și o scutură puțin…
‎O leagă, apoi o lasă sprijinită de bufet.
‎Zici că au împușcat-o gangsterii ‎de două ori.
‎Iar cealaltă persoană chiar ridică punga
‎și se duce noaptea ‎s-o pună în tomberon, nu?
‎Soția mea e amuzantă. ‎O iubesc, dar are cele mai proaste scuze.
‎„De ce nu duci gunoiul niciodată?” ‎„L-aș duce, dar mi-e frică de coioți.
‎Mi-e frică de coioți.”
‎„Și mie!
‎Sunt ca niște câini turbați. ‎Vânează în haită, câte doi, trei.
‎Nu duci gunoiul pentru că nu vrei.
‎Știi că o să-l duc eu. ‎Te rog să mă lași naibii în pace.”
‎Pe bune.
‎În fine…
‎Știu că am zis ‎multe chestii controversate.
‎Înainte să plec,
‎vreau să…
‎Haideți să ne înțelegem.
‎Trăim vremuri controversate.
‎Vrem să fim în siguranță.
‎Haideți să discutăm ‎despre un subiect normal, în vogă.
‎Ca să mergeți liniștiți acasă. ‎Fără certuri, da?
‎Sună bine? Grozav.
‎Hai să vorbim despre avort. Exact.
‎Toată lumea are o părere.
‎„E trupul meu. E dreptul meu.” ‎„Atunci condu până în Arkansas, zdreanțo!”
‎Nu? Toată lumea are o părere.
‎Și eu am una și îmi pare rău, ‎dar trebuie să mă ascultați.
‎Pentru că… Vă spun de pe acum.
‎Am o părere tare ciudată despre avort.
‎V-am zis de la început, da?
‎Susțin 100% dreptul de a alege. ‎Mereu am fost așa.
‎Am zis că-i o părere ciudată, doamnelor.
‎Pentru numele lui Dumnezeu! ‎Nu mai săriți în portbagaj!
‎Așteptați până la final.
‎Mai întâi trebuie să vă conving.
‎Aveți picioarele pe geam.
‎Am zis că-i ciudată.
‎Dreptul de a alege mi se pare logic. ‎Nu-mi place să mi se spună ce să fac.
‎E corpul tău, până la urmă.
‎Cine pula mea sunt eu ‎ca să-ți spun ce să faci cu el?
‎Are logică, corect?
‎Cu toate astea, ‎sunt de părere că ucizi un bebeluș.
‎Vedeți? Aici apare partea ciudată.
‎Nu țin partea nimănui, ‎dar toată treaba asta are sens.
‎Când o femeie zice: ‎„Nu-mi spune ce să fac!
‎E trupul meu! Eu aleg.”
‎Așa e, are dreptate. Las-o naibii în pace!
‎„Păi omori un bebeluș!”
‎Nici părerea asta nu-i greșită. Nu?
‎Haideți să fim sinceri. ‎Ăsta-i scopul operației.
‎Nu te duci ‎să faci avort dacă te doare urechea.
‎Te duci pentru că ai un copil în tine
‎și vrei să-l scoți de acolo.
‎Corect? Intri cu copilul, ieși fără.
‎Ce s-a întâmplat cu bebelușul, nu?
‎Ceva s-a întâmplat. Deci…
‎Cei pro-avort spun: „Încă nu-i viu.
‎Nu-i un bebeluș dacă…” Nu știu ce zic.
‎„Dac-o faci în prima joi ‎sau în ultima marți
‎și te învârți o dată…”
‎Încearcă să se scoată.
‎„Încă nu-i un bebeluș”. Asta zic.
‎Poate au dreptate, poate nu.
‎Nu știu. Nu sunt doctor,
‎dar instinctul îmi spune ‎că n-are niciun sens.
‎Nu-i bebeluș.
‎E ca și cum fac o prăjitură, ‎torn aluatul în tavă,
‎o bag în cuptor, ‎iar peste cinci minute vine cineva,
‎ia tava și o aruncă pe jos.
‎„Ce pula mea! Mi-ai stricat prăjitura!”
‎Iar ăla îmi zice: ‎„Păi încă nu era o prăjitură.”
‎„Păi ar fi fost.
‎Dacă n-ai fi aruncat tava,
‎peste 50 de minute ar fi fost o prăjitură.
‎I s-a întâmplat ceva! ‎Ucigaș de prăjituri ce ești!”
‎Corect?
‎Înainte ca cei anti-avort ‎să se entuziasmeze,
‎cred că e minunat că vă omorâți bebelușii.
‎E fantastic.
‎Ajutați-o pe Mama Natură. ‎Suntem prea mulți.
‎Sunt 54 de grade afară. ‎Animalele dispar de pe planetă.
‎Oceanul e plin de plastic.
‎Suntem suficienți oameni.
‎Plus că… Spuneți sincer.
‎Ce mare scofală ați făcut în viața asta?
‎Persoana cu care v-o trageți ‎a făcut ceva în viață?
‎Răspunsul la ambele întrebări este „nu”.
‎Ce șanse aveți să creați un om de seamă?
‎Nu că ați aduce pe lume un om rău,
‎doar unul care nu pleacă de la stop ‎când se face verde
‎pentru că stă cu nasul în telefon.
‎Gata, mi-a expirat timpul. Ați fost super. ‎Vă mulțumesc mult! Mulțumesc!
‎Ați fost fantastici!
‎Mulțumesc încă o dată! ‎Mersi că ați venit!
‎Chiar apreciez! Seară bună!
‎Bill Burr!
‎Subtitrarea: Ain Morariu