Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
EN KOMEDIESPESIAL FRA NETFLIX
Mine damer og herrer, Bill Burr!
Ok, tusen takk.
Takk skal dere ha.
Tusen takk. Hvordan har dere det?
Hvordan går det?
Står dere? Sett dere ned.
Sett dere. Se om jeg er morsom.
Jeg har vært inne i et og et halvt år, som dere.
Ok. Det er fint å være her i Denver.
Det er lovlig i staten, men ikke føderalt.
Alle her kler seg som de skal ut på tur.
North Face-pysj og alt sånt.
Dere bor jo inne.
Så…
Hvordan har dere hatt det?
Hvordan var pandemien? Koste dere dere?
Har dere vært inne?
Tar dere forhåndsregler?
Nei!
Jeg er så lei av folk som…
"Jeg har ikke tatt forhåndsregler. Jeg tror ikke på det!
Det er bare løgn!"
Vi er helt splittet.
Folk som bare: "Du må vaksinere deg.
Du må pakke deg inn i en svær jakke,
dekke til ansiktet, og holde pusten
når du ser på bilder av folk."
Og så kommer man til andre siden: "Jeg gir faen.
Jeg skal la ballene henge fritt når jeg går på gaten,
for det sa Jesus i Johannes 13.
Jeg leste det i bibelstudiegruppen. Jeg gir faen.
Hvis jeg får det, drar jeg på sykehuset og bare:
'Ok, fiks meg. Dere hadde rett'."
Alle, helt hyklerske.
Alle de liberale: "Må ha på maske."
Så drar halvparten ned masken når de prater.
De har den under nesen.
Og så de andre jævlene, de var patriotiske i årevis.
"Amerika, elsk det eller forlat det.
Støtt troppene.
Liker du det ikke, stikk.
Amerika, elsk det eller forlat det." Ok, ta vaksinen.
"Stoler ikke på myndighetene."
Hvor kom det fra?
Jeg trodde dere elsket det.
Jeg trodde dere viftet med flagget og alt sånt.
Her er greia.
Vi kommer aldri til å fikse dette om ikke alle er på samme side.
Og det vil aldri skje.
Så vi må arrangere Hunger Games for å løse det.
Og den som vinner, vinner.
Det er vaksinemotstandere mot de andre.
Det er en stor åker,
og alle som ikke vil ta vaksinen,
og alle de feite, og alle galningene.
Man må løpe over åkeren
for å komme seg til andre siden,
samtidig som et helikopter flyr over deg
og de skyter vaksiner ned på deg.
Ok
Jeg vet hva dere tenker. "Det er ikke rettferdig.
Jeg løper ræva av meg, mens du er oppe i et helikopter
og du har et våpen." Det er en liberal med et våpen, ok?
De er ikke flink med sånt. "Herregud, lever den? Skal den skyte meg?
Jeg føler meg ikke trygg." Og da er du allerede halvveis.
En av selene på overallen din er av.
Hvis du kommer deg til andre siden, vil vi til slutt,
akkurat som i kanonball, telle poeng.
"Hvem vant?"
Det er en idé. Jeg bare…
Jeg vet ikke hva jeg skal gjøre. Jeg har sluttet.
Jeg må være ærlig med dere.
Det første året av denne dritten
var jeg amerikaner. Jeg heiet på alle.
Og så…
De slapp oss ut noen uker og så sendte de oss inn igjen.
Jeg hadde det ikke i meg lenger.
"Jeg bryr meg ikke. Jeg gir faen.
Jeg håper mange flere dør. Virkelig."
Men det eneste som er bra med denne pandemidritten,
og jeg håper at når dette kommer ut
blir det ansett som gammelt,
men det eneste som er bra med dette,
er at det sinket litt denne "kansellerings"-kulturen.
Ikke sant?
Det er litt vanskelig å dra frem kuken på jobb når man er hjemme.
Sant?
Noen klarer det likevel.
De er i et Zoom-møte uten bukser på.
Plutselig reiser de seg og dingsen er rett foran skjermen.
Fant fortsatt en måte å få sparken på.
Det var helt sykt.
Men det er litt bra at de eklingene fikk en pause,
for jeg følte at de gikk tom for folk å "kansellere".
Ikke sant?
Selv om de ville få det til å virke som om det var et uendelig antall mennesker
som tok frem kuken på jobb.
Til tross for statistikkene, sant?
"Hvert 1,6 sekund tar noen frem kuken
og rister den i ansiktet på en kvinne."
Dere bare: "Hva? Hvert 1,6 sekund?"
Jeg må ha gått glipp av noe.
"Hvert 3,2 sekund
spruter en mann på en bregne og gnir det i ansiktet på en kvinne."
Herregud! Det visste jeg ikke.
Ikke sant? Ja.
Heldigvis har de samlet alle disse dyrene…
og blitt kvitt dem, sant?
Men det ble som et forlagssystem
og det var en måte å bli kvitt noen menn som kanskje var litt i veien.
Det er som med alt.
Man går med på det,
men så går det over stokk og stein.
Så jeg vet ikke.
Men de gikk tom for folk, og det var morsomt
i fjor da de begynte å kansellere døde mennesker.
Husker dere? Plutselig trendet John Wayne.
Har de funnet opptak,
en ny film som kommer ut, som ble lagt på hyllen?
Plutselig var det mange dumme, "woke", hvite mennesker.
"Herregud, så du hva John Wayne sa
i Playboy i 1971?"
Kan du… Dette er hvite mennesker
som hisser seg opp over en død hvit fyr.
"Jeg kan ikke tolerere dette lenger.
Jeg kan ikke tolerere at John Wayne, som har vært død i 45 år,
sa ting i et blad som ikke eksisterer lenger."
Jeg er her for svarte mennesker."
Idioter.
Hva slags idiotisk hvit person refererer til seg selv som "woke"?
Ikke sant?
Hvis du faktisk var sosialt bevisst,
ville du skjønt at hvite stjal det ordet fra svarte.
Gjør Elvis-greia igjen, sant?
Men jeg klandrer svarte personer for det.
En av dem dreit seg ut.
De var på en fest, og det var hvite folk der,
og de forsnakket seg.
"Vær woke" eller hva man sier.
En hvit person hørte det og bare: "Hva var det? Herregud.
'Vær woke'? Det vil jeg si.
Jeg må si det rundt de hvite vennene mine så de vet at jeg er kul.
Herregud. Jeg skal si det.
Jeg er faen meg woke. Jeg er en woke regelrytter.
Jeg har fått nok.
Jeg støtter svarte på Twitter, fra min hvite leilighet.
Det er det jeg gjør. Jeg er her for dere."
Alle hvite liker å lyve for seg selv om at hvis de levde for 150 år siden,
ville de ha jobbet med den underjordiske jernbanen
og hjulpet slaver med å rømme.
"Jeg ville ha vært en av de gode.
Jeg ville ha satt av tid, risikert livet."
Realiteten er at du ville gjort
akkurat det samme som du gjør i dag. Ingenting.
Ikke en jævla ting.
Kanskje en liten #BlackLivesMatter.
"Herregud, hjertet mitt knuser på min L-formede sofa."
Det beste med Black Lives Matter-marsjene
var at butikker hadde kryssfiner-plater over vinduene
og så sto det "Black lives matter"
på platene.
Jeg elsket dualiteten i den meldingen.
"Svarte liv er viktige, vi er alle like. Ikke brenn ned butikken min, jævla udyr!
Alle er velkommen i denne butikken.
Alle kan komme inn. En i gangen. Følg ham!
Det er et trygt sted for alle."
Ja.
John Wayne ble født i 1907.
Det var sånn han hørtes ut.
Så har man alle som sier: "Det er ingen unnskyldning."
"Jo, det er det."
Det er det absolutt.
Man er av sin tid.
Se på ungdommene.
Husk at i halvannet år tok de en vannflaske
og sto rundt en som kastet den opp, og om den landet stående, sa de…
"Fy faen", så friket de ut!
Jeg forstår det ikke.
Men jeg er født i 1968, så jeg bare:
"Ok, ingen prøvde å slå den bort.
Gjør man det nok ganger, lander den stående.
Hva skjer her?" Sant?
Jeg vil ikke ødelegge moroa.
De er opprømte. De vil ta sparkesyklene og kjøre av gårde.
Som en liten gjeng. Ja, vel. Det kan man gjøre.
Det var en stor greie et lite øyeblikk.
Sean Connery døde. Den store Sean Connery.
Min favoritt-James Bond.
Han fikk en skikkelig avskjed i omtrent åtte minutter på Twitter,
og så dukker den første hvite dama med hårete legger opp.
Og hun bare: "Virkelig?
Skal vi hylle en mann som tok til orde for å slå kvinner?"
For det første gjorde han ikke det, ok?
Han sa: "Iblant kan man gi dem et lite klaps.
Et klaps for å minne dem på hvem som tjener de store pengene.
Start om igjen harddisken."
Det var alt han sa, ok?
Ja, det er et sprøtt utsagn i 2021.
I 1976 er det ikke bra, men det er ikke sykt.
Sant?
Og han er født i 1930.
Du må sette dette i et historisk perspektiv.
Jeg elsker gamle filmer. Har dere sett filmer fra 30- 40- og 50-tallet?
Ja.
Hver gang en kvinne har forsterkede følelser,
er det en fyr som sier: "Ta deg sammen!
Gå og lag en pai. Sett den på vinduskarmen."
Sant?
Det var det han vokste opp med.
Jeg vokste opp på 70-tallet. Trodde det var kult å være lastebilsjåfør.
Man hadde en ape til venn.
Damer viste puppene.
Jeg trodde verden var sånn. Det var det jeg så.
Greia er at hvis du skal kansellere disse døde fyrene
og drite på dem etter de er døde og ikke kan forsvare seg,
hvorfor bare gå etter menn?
Hva med de forferdelige kvinnene i historien?
Det er kjønnsdiskriminerende å bare gå etter menn,
og det er det de ikke vil.
Ikke sant? Hva med Coco Chanel.
Et bra eksempel. Coco Chanel.
Ansett som et feministisk ikon.
Hun startet sin egen veskefabrikk
på 1910- eller 1920-tallet.
Jeg kan ikke forestille meg kjønnsdiskrimineringen hun måtte håndtere.
En fantastisk prestasjon, hatten av for henne, ikke sant?
Men…
hun var også nazisympatisør.
Ja, halvparten av Wikipedia-siden hennes
bare er der og venter på at noen skal lese den.
Helt åpent. Ingenting.
Det som skjedde var at under 2. verdenskrig
kom Adolf til byen
med stridsvognene med Porsche-motor i,
og tok over byen på sånn 90 minutter.
Hun friket ut.
Hun stengte butikken, sant?
Fant ut hvor alle naziene bodde, hvilket hotell.
Hun flyttet inn og hadde et forhold
med en av naziene.
Ja.
Hun begynte å knulle en nazi.
Har dere sett Holocaust-videoene?
Med de haugene med barnesko?
Ja.
Hun sugde kuken som gjorde det.
Bare for å friske opp minnet litt, hva var det Sean Connery gjorde igjen?
"Av og til gir man dem et lite klask." Det var det han gjorde.
Hun sitter der og bare: "Hei, Adolf. Hva skjer?"
Hun sviktet sitt eget land, og måtte flykte når krigen var over,
og jeg aner ikke hvor mange kuker hun måtte suge for å komme tilbake.
Men til tross for alt det, dømmer jeg henne ikke.
For jeg har aldri vært i den situasjonen.
Jeg har aldri vært i et land der plutselig
verdens sterkeste armé kommer inn og tar over det i løpet av noen timer.
Hun må ha vært livredd.
Og hun er kvinne. Ikke sant?
Hun liker mote.
De dukker opp i Hugo Boss-uniformer.
Hun blir mo i knærne.
Ting ser stygt ut og folk blir skutt i gatene.
Hun friker ut.
Sant.
Og hun er kvinne, og de vet at når alt kommer til alt,
når du står ned ryggen mot veggen,
spiller det ingen rolle hvor ille det er, for de har alltid sjansen til
å knulle seg ut av situasjonen.
De har alltid det kortet på hånden. Sant?
Alle kvinner vet dette.
Kvinner vet dette. Menn innser det ikke før de havner i fengsel.
Men kvinner lærer det tidlig.
Hun hadde en mulighet og hun tok den.
Jeg kan ikke bli sint på henne for det.
Hun er død. Jeg tror hun er oppe i himmelen.
Jeg tror hun havnet der. Hun er der med Sean Connery.
Av og til krangler de,
og han klasker henne litt. Hun bryr seg ikke.
Når du har bæsjet på brystet til en nazi er du ikke redd for et klask.
Jesus kan ikke si noe, han har en hore, sant?
Alle har noe de har gjort.
Der har du det.
Kjøper fortsatt Coco Chanel. Hun er fortsatt en helt.
Hun var et offer. Hun var offer for den tiden.
Hun var redd. Hun visste ikke hva hun skulle gjøre.
Uansett.
Så vi lever i merkelige tider.
I tillegg til all dritten som foregår.
tenker jeg at feminisme har dødd litt.
Som et band du ikke tåler,
og de har ikke gitt ut et nytt album på årevis.
"Bra. Sluttet de eller ble de splittet?" Plutselig kommer de ut med noe nytt.
Du bare: "Faen, hva er det nå?"
Jeg kødder bare. Feminisme plager meg ikke.
Jeg er ikke redd for det.
For jeg vet at det kommer til å feile.
Jeg finner trøst i det.
Jeg heier ikke på det fordi…
Jeg vet at det ikke liker meg.
Vet dere hvorfor jeg tror det ikke vil overleve?
Hvorfor det ikke vil lykkes?
For de trenger menns hjelp for å få det til.
Jeg forstår det ikke.
Jeg forstår ikke hvorfor kvinner ikke bare kan samarbeide og få det til å skje.
De kommer til oss:
"Flere menn må bry seg om dette. Hvor er alle menn? Stå opp og si noe."
Hvorfor må jeg si noe?
Det er deres problem.
Hvorfor drar dere oss ut i skiten?
Jeg så en kvinne for en stund siden. Profesjonell fotballspiller.
Hun var på ESPN, på en sportskanal,
og begynte å klage.
"Forstår ikke hvorfor kvinnelige idrettsutøvere
ikke tjener like mye som mannlige?"
Sant? Og alle menn måtte sitte der
og late som om de ikke visste hva svaret var.
De måtte sitte og spille dumme.
"Å, jeg vet ikke.
Hvorfor er det sånn?
Det er en gåte. Jeg aner ikke."
Jeg sitter hjemme og roper til TV-en:
"For dere selger ingen billetter!"
Ingen går på damefotballkamper.
Man spiller på en arena for 20 000, men 1500 dukker opp.
På en god kveld.
Promotøren jobbet ræva av seg.
Jeg sier ikke at ingen profesjonelle kvinnelige atleter…
Serena Williams, kvinner i UFC.
Ingen ser på sporten!
Så skal du komme og bli sint på menn.
Dere gjør alltid det. Hvorfor kjefter dere på oss?
Det er ikke vår jævla jobb.
Det er ikke min jobb å bry meg om damefotball, ok?
Jeg må se på mannesport.
Dette er.. deres dritt, ok?
Se på WNBA.
Ingen i WNBA fikk koronavirus.
Ingen.
De har spilt foran 300-400 personer
i et kvart århundre.
Og det er en liga subsidiert av menn.
Vi ga dere en jævla liga.
Ingen av dere dukket opp.
Hvor er alle disse feministene?
Det burde vært fullt av feminister.
Ansiktsmaling, trøyer, vise puppene.
Bli helt galne, som menn gjør på øvre dekk med sine store ølpupper.
"Er jeg på storskjermen? Gjør jeg det?"
Ja.
Dere gjorde ikke det. Ingen av dere gikk på kampene.
Ingen av dere. Dere sviktet dem, ikke jeg.
Ikke menn. Kvinner sviktet WNBA.
Damer, nevn deres fem favorittspillere i WNBA.
Kom igjen.
Få høre. Nevn fem WNBA-lag.
Nevn WNBA-laget i byen din. Dere kan ikke!
Dere gir faen i dem.
De spiller kveld etter kveld uten publikum. Det er tragisk.
Samtidig ser dere på Kardashians.
De tjener millioner.
Dere ser på Real Housewives.
De tjener store summer, for det er det kvinner ser på.
Pengene lytter. Dere vil ikke se på det, men ser på den dritten.
De drukner disse horene i penger,
og vesker, og sko, og Botox.
Det bare regner.
Det regner penger.
Pengene lytter.
Vil dere heller se på den dritten, folk som river hverandre i filler.
"Kanskje det var derfor mannen din gikk fra deg. Derfor du ikke kan få barn.
Det er derfor rumpa di er like flat som brystene dine."
Det er det dere sier. "Vi vil heller se på det, enn å se på kvinner
som samles som et lag og prøver å oppnå et felles mål.
Vi vil heller se på at de ødelegger hverandre."
Ja.
Nei.
Og så kommer dere og kjefter på menn.
Få se om jeg skjønner. Jeg må kjøpe en drink til deg,
stoppe øksemorderen fra å komme inn vinduet,
og jeg må se på WNBA-kamper?
Når skal dere løfte deres side av sofaen?
Ja.
Jeg har ikke sympati for kvinner når det kommer til sånt,
for all forskning som er gjort på hvem som er smartest av menn eller kvinner,
viser at kvinner er smartere.
Hver eneste en.
Damer, dere burde ikke applaudere det.
Dere vet at jeg er en drittsekk.
Dere vet at dette ikke vil ende godt.
"Sa han at jeg er pen?
Herregud."
Kom deg ut av forholdet.
Hvis all forskning sier at dere er smartere,
burde dere spørre de selv:
"Hvis vi er så smarte, hvorfor er vi da i denne situasjonen?"
Vel?
Der er ikke i den situasjonen på grunn av menn som meg.
Selv om dere vil legge skylden på meg.
Har dere aldri kjørt forbi en sportsbar på en søndag
og sett på menneskeligheten?
Alle dumme karer med ølmage som dulter borti ting,
"Han er på fantasi-laget mitt!
Helt oppe på toppen!
Vil du ha flere mozarella-sticks?"
Som kvinne, med større hjerne, har dere aldri tatt en titt
og tenkt: "Taper jeg mot det?
Taper jeg mot det?"
Ja, ingenting stopper deg.
Annet enn det faktum at dere liker å ødelegge hverandre.
Så nå blir det stille?
Jeg ser de snikete greiene dere gjør.
Kan dere støtte WNBA slik dere støtter en feit dame som er stolt av kroppen sin,
og ikke lenger er en trussel.
Den ligaen ville hatt større publikum enn NBA.
Herregud, det er noe av det tristeste jeg har sett.
"Herregud, du er en gudinne, du er nydelig.
Du ser fantastisk ut i bikini. Jeg hadde dødd om jeg så sånn ut.
Fortsett å spise.
Mist en tå, din feite kjerring."
Det er bare…
Hvis dere så en alkoholiker, hadde dere sagt: "Se på deg.
Du ligger på magen, helt ute av det, barna dine gråter.
Du er en helt. Du er en gud.
Fortsett å gjøre det du gjør."
Du hadde sagt: "Ta deg sammen, for helvete.
Kutt ut sausen."
En av de mest geniale tingene jeg har sett,
er hvordan kvinner med normalt utseende har overbevist reklamebransjen
om å ta vakre kvinner av plakater.
Nå er det bare helt vanlige, hvem bryr seg-kvinner.
Jeg er bare ærlig. Kom igjen. Vi er ute nå. Vi kan være ærlige.
Bare helt vanlige "hvem bryr seg,
husker ikke hva hun heter"-damer.
Sant?
De så på disse gudinnene og de bare:
"Hvordan skal jeg konkurrere med det?"
Det kan du ikke!
Hvor arrogant er du?
Jeg ser ikke på Brad Pitt når han tar av skjorten
og tenker: "Hvordan skal jeg konkurrere med det?"
Det kan jeg ikke.
Jeg er en stygg, skallet, oransje mann.
Jeg må skrive vitser.
Jeg må putte en lampeskjerm på hodet.
Jeg vet hva rollen min er, ok?
Jeg burde lagt på bakken og stirret opp på folk som ser bedre ut enn meg.
Jeg vet ikke, damer. Dette skulle være inspirerende.
Jeg vet ikke om det fremstår sånn.
Jeg prøver å si at om…
Om dere ser forbi sinnet fra barndommen…
Jeg prøver å si at dere er smartere enn oss,
og det er fler av dere.
Jeg vet ikke.
Jeg vet ikke hva jeg skal si. Jeg prøver å være…
Jeg prøver å være en bedre person. Jeg gjør det.
Jeg har begynt med en ny greie. Jeg prøver å hjelpe hjemløse.
Noen ganger hjelper jeg dem, og noen ganger ikke.
Det kommer an på humøret og på hvor mye de friker deg ut.
Ikke sant?
Det er det jeg gjør.
Man må gjøre noe,
for de på toppen gjør ingenting.
Jeg prøver å ta med gamle klær til teltbyene, og gir de til dem.
Det er en fin ting å gjøre, men jeg må si noe…
Dere må gjøre det på dagtid. Ok? Du vil gjøre det på dagen,
når de er trøtte fra Thunderdome natten før,
når de er på vei ned fra det de har tatt,
og innser at de har en spiker i skulderen.
Man må gå dit når de er trøtte. Ikke gjør det om kvelden.
Ingen vil se deg igjen. Du vil ende opp på et spyd.
Du er under en bro, man vet aldri hva som kan skje, ok?
Jeg advarer dere, for hjemløse er ikke sånn lenger
som de var da jeg var liten.
Da var en hjemløs en boms, en landstryker, en som hadde hatt uflaks i livet.
En fyllik.
Det var ikke som Shutter Island. Folk som snakker med trær,
Du sitter og spiser eggs Benedict.
Han ser gjennom et vindu over skallen din.
Ja.
Da jeg var liten, kunne man bare være gal ute i et kvarter
før en bil dukket opp
og to personer i sykepleierantrekk kom ut.
"Hei, kompis. Hvordan går det?
Du lager mye oppstyr her ute.
Kan du prøve denne skjorten?"
De bare: "Ok. Hvorfor er ermene så lange?"
"Fordi vi skal knytte dem bak ryggen
for du er helt gal.
Du kan ikke være her ute og skremme folk.
Sett deg inn i bilen!"
Så satte han seg inn og ble sendt til et galehus.
Det var det. Galehuset.
Men problemet var at folk på galehus begynte å knulle pasientene.
For alle vet at gale folk er bra i sengen, sant?
Så de knuller som bare det, sant?
Det skjedde.
Det er historie dere stønner over.
Dere kan riste så mye dere vil på hodet…
Hei!
De knullet dem, ok?
Og de knullet på, legene med labfrakkene sine
som flagget i vinden, bare knullet på,
til endelig… i tiår,
endelig kom det noen med et hjerte.
"Hva faen er det som foregår her?"
Så stengte de det og lot alle gå.
Alle sprang ut som Mike Myers,
hoppet opp på stasjonsvogner og sånt.
Så det er en greie man gjør på dagtid.
Når jeg kjører til en av disse teltbyene føler jeg meg alltid bra.
"Du hjelper et medmenneske. Jeg ville ønsket at de gjorde det for meg.
Det er helt sykt at folk må leve sånn."
Det tenker jeg mens jeg sitter i bilen. Når jeg går ut, og lukten slår mot meg,
tenker jeg: "Hva faen gjør jeg? Herregud, disse menneskene er dyr!"
Sant?
Det er samme følelse man får
om man er på safari og sitter i bilen,
og så ser du en leopard.
Du tenker: "Se på den leoparden". Sant?
Så kjører dere over en hump og du faller ut av bilen.
"Å, faen. En leopard!"
Så jeg kjører dit og føler meg som onkel Sam.
Så går jeg ut av bilen og tenker: "Hva gjør jeg?"
Jeg begynner å gå sånn.
Det er alltid en slags rar bevegelse. Noen som halter over gaten eller noe.
Og jeg har aldri kunnet komme nær nok for å snakke med noen.
Sånn som de gjør på nyhetene.
"Har du sittet her inne i noen måneder?
Hvordan er det å være inne i dette teltet?"
Jeg har alltid lurt på hvor mange de må bedøve før de kunne få det intervjuet.
De bare kommer inn og… blåser dartpiler.
Bedøver alle.
Bygger en grense.
Så det jeg…
Så jeg er 30 meter unna
og så begynner jeg å gå sånn.
Og så feiger jeg ut. Som alltid.
Tretti meter unna roper jeg: "Gratis skjorter!"
Så løper jeg tilbake til bilen.
Og da begynner hjernen din å spille deg puss.
Jeg tror noen kommer løpende ut av teltet med en bjelke.
Løper etter meg.
Jeg løper alltid en runde rundt bilen før jeg setter meg.
For hjemløse er dårlige på å gå sidelengs.
Etter alle årene med å sove på fortauet,
er hoftene helt ødelagte. Som på en NFL running back.
De sakker farten som et cruiseskip, og går opp og over horisonten.
På den tiden går du rundt, setter deg, og kjører.
Du kjører av gårde.
Klesskapet ditt er litt mer tomt.
Du kan gå ut og fylle det igjen
med dritt som du ikke trenger. Det er det du gjør.
Amerika!
Hva sa du?
Amerika!
Ja, Amerika. Ikke tenk. Bare gjør som du vil.
Ta frem kuken, sant?
Det var det George Washington snakket om.
Sant?
De må virkelig stenge internett.
Vi er åpenbart for dumme til å dele idéer
i denne stamkneipa som vi har skapt.
Dere jubler. Alle er på internett, akkurat som meg.
Jeg var på Internett i seks timer i går kveld.
Prøvde å finne ut hva som dreper en bever.
Har en bever en fiende?
Nei. Det vet man ikke fra all den dritten jeg har sagt så langt,
men jeg har forandret meg. Tro det eller ei
Jeg har det.
Jeg hadde en opplevelse tidligere i år.
-Pisspreik. -Det er sant. Tror du det ikke?
Noen ropte "pisspreik".
Sier du det fordi du ikke tror på meg,
eller fordi du ikke vil at jeg skal gå?
Er det hva det er?
Den lille sinte sirkelen du er i?
Nå må du ikke bli glad! Ikke bli myk!
Ikke begynn å klemme folk og elske deg selv.
Og gråte når du ser noe søtt.
Få raserianfall.
Ta pistolen under setet ditt. Gjør det!
Ja!
Nei, jeg spiste sopp for første gang i februar.
Dette er den perfekte staten å fortelle denne historien i.
Dere burde ha…
Dere burde ha sopp på bilskiltene deres.
Ok, her er greia.
Jeg har aldri holdt på med sånt. Jeg har holdt meg til sprit.
En sprit-fyr. Ja, ikke sant.
Slapp av. Jeg blir alltid nervøs når hvite folk begynner sånn:
"Ja! Woo!
Sånn skal det låte!
Bygg muren! Ja!"
Jeg bare kødder. Slapp av.
Det er skummelt å høre på, men sånn er det å være mann.
Man får ikke ha følelser. Så all dritten kommer ut når man drikker.
"Gjør noe dumt så jeg ikke føler meg dum!"
Ja… Jeg har alltid vært en sprit-fyr.
Jeg har aldri tullet med psykedeliske greier.
Det var en sånn greie der jeg var ute i ørkenen
og jeg hadde noen som passet ungene mine.
Alt er bra og jeg er over femti år.
Jeg må gjøre det nå, ellers blir det aldri.
Så denne personen, som kanskje var åpningsakten min i kveld, sier:
"Ok, kompis."
Han er en bra mann.
Han sier til meg: "Ok.
Ok… bare ta…"
Det er alltid sånn. "Ok…
Hvor vekk vil du bli?"
Og så er det en firkant og de bare:
"Ok, ikke spis hele firkanten.
Bare ta en bit av et hjørne,
slikk på det andre, og gni på det tredje…
La det absorbere i ansiktet ditt."
Jeg bare: "Ok." Så sier han: "Hvor langt inn i det vil du?"
Jeg sier: "Bare litt. Ikke noe sprøtt." "Greit.", så jeg spiste bare litt.
Jeg ble litt kvalm. Først føltes det som om jeg spiste weed,
men så oppdager jeg at ting som ikke er levende
ser ut som de puster.
Kjøleskapet så ut som det hadde løpt en runde rundt huset.
Det liksom…
ikke noe truende. Det trengte det.
TV-en ble større. Det så ut som den skulle falle på meg.
Ok, og det gikk fint med meg.
"Jeg vet at TV-en ikke blir større. Og hvis den blir det, bryr jeg meg ikke.
Søl alle pikslene over meg. Jeg gir faen.
Jeg vet at jeg tripper!" Jeg koser meg og fniser.
Jeg ler og setter sammen ting
og alt er helt fantastisk.
Og plutselig, etter omtrent en time,
får jeg en dyp følelse av ensomhet
og a jeg ikke er elsket.
Og jeg bare: "Jeg visste det."
Det er derfor jeg ikke gjør sånt. Jeg visste at jeg hadde for mange demoner.
Jeg visste at jeg ikke kom til å se Gud og enhjørninger
som sklir ned en regnbue og ruller rundt i gresset.
Jeg visste at Satan skulle komme.
Det ville være en fyr med en kniv.
Og jeg bare: "Ok, vær så god. Dra meg ned i avgrunnen.
La meg få se hvor jævlig jeg er."
Og denne følelsen bare omsluttet meg.
Jeg vet ikke hvordan jeg skal forklare det.
Det bare var.
Så jeg friker ut, og sitter der og bare "hva faen?".
Jeg kom meg ikke ut av det.
Jeg kunne gått hundrevis av kilometer, men jeg kunne ikke gått ut av det.
Alle andre var på en tripp og jeg ville ikke ødelegge for dem.
Så jeg bare: "Ok, jeg går inn på soverommet.
Å, se på det kjøleskapet. Kjøleskap…"
Ok
"Jeg er bare litt kvalm."
Jeg bare lot som.
Går inn på soverommet
og der legger jeg meg ned og bare:
"Hva faen?"
Og hver gang jeg trodde at jeg følte bunnen,
havnet jeg lenger inn i sengen.
Etter en halvtimes tid kom kona mi inn.
Hun bare: "Hei, hvordan går det?"
Typisk mann.
"Bra. Det går bra.
Det går kjempebra.
Det går så bra." Hun legger seg ved siden av meg:
"Jeg er litt kvalm. Dette er litt mye for meg."
Hun bare legger seg ned og jeg har disse følelsene.
Jeg føler meg ikke elsket og føler meg dypt ensom.
Nå ser jeg på kona mi og hjernen min begynner sånn:
"Faen, giftet jeg meg med feil person?
Hvorfor ser jeg på…?"
Det virker sykt, men har man vært gift lenge nok,
får man den tanken hver 6. uke selv når man ikke har spist sopp.
Det bare er sånn.
Noe skjer der man bare ser på siden av hodet deres
og regner på det og tenker: "Hvorfor snakket jeg til deg?
Kunne ha gått forbi. Hadde ikke trengt å si hei engang.
Vi hadde ingen relasjon.
Vi var ingenting!
Hva hadde skjedd om jeg aldri snakket til deg?
Hver 6. uke. Er det et sunt forhold?
Det betyr at dere har holdt fast ved en del av dere
som, selv om dere elsker personen,
fortsatt vil være litt vill, sant?
Så uansett, det friket meg ut enda mer,
å tenke på kona mi og føle det. Så jeg bare: "Faen, jeg må trekke meg ut.
Jeg må ut av denne jævla… Det er som en stor saccosekk."
Kom meg ikke ut. Så jeg bare: "Å, faen."
Tenk på barna dine. Jeg elsker barna mine.
Og jeg vet at de elsker meg, uten tvil.
Og jeg begynner å tenke på barna mine. Men følte fortsatt den følelsen.
Og jeg bare: "Ok, hva faen er dette?"
Jeg vet at det er pisspreik.
Og så lå jeg bare der.
Og jeg slappet av.
Og jeg bare: "Å. faen. Jeg vet hva dette er."
Jeg følte det da jeg vokste opp.
Ja.
Det var sånn 70- og 80-tallet var.
Begge foreldrene jobbet. Man fikk nøkler til huset da man var tre.
"Ja, sønn. Kom deg vekk fra meg, sønn."
Det var helt sykt.
Jeg vokste opp på en veldig sint tid.
Man var redd for faren sin, og hans far.
Jeg har sagt det før, men jeg bearbeider det ennå, så bare hold ut.
Dere var bare…
Ja, jeg elsker å se barn nå til dags som elsker faren sin.
"Pappa, skal vi leke? Pappa, skal vi sykle?"
Da jeg var liten var det sånn: "Pappa, faen! Pappa!
Faen!
Løp! Lukk opp et vindu!
Mamma, hva så du i ham?"
Jævla galning, sant?
Det var helt galskap. Og ikke bare hjemme hos meg.
Jeg elsker foreldrene mine. Det var sånn. Alle var galne og man var redd,
og folk kunne slå deg og andres fedre kunne slå deg.
Så kom man hjem. "Hva faen har du gjort? Jeg skal slå deg!" Det var helt sprøtt.
Lærere tok tak i deg og gravde neglene i nakken.
Hun kom hjem. "Hun hadde ikke gjort det om ikke noe skjedde."
Sant? Sånn var det.
Jeg og søsknene mine banket hverandre.
Ikke sant.
Og så plaget vi hunden, og den bet oss.
Vi kvittet oss aldri med den. En gang bet den meg i ansiktet.
Jeg køddet med den. Jeg spiste, og bare… Og han angrep meg i ansiktet…
Sånn. Pappa måtte sy meg og alt.
Vi kvittet oss likevel ikke med hunden.
"Han er egentlig en snill hund.
Du burde ikke ha lagt ansiktet ditt der
nær hunden."
Ja, sånn var det.
Det var rart. Vi var som The Brady Bunch møter Fluenes herre.
På papiret så det bra ut.
Det var en stasjonsvogn full av…
Norman Rockwell, vi gikk i kriken, kjøpte Dunkin' Donuts.
Ja, det var omtrent det… Så…
Uansett endte alle opp…
Faren min var en sånn som sa akkurat hva han tenkte.
Skjønner dere?
Som den hårsveisen kvinner får når de når en viss alder.
De har et par unger og klipper det bare litt kortere for de orker ikke å styre.
De lager en sånn Hillary Clinton-flipp
Ikke sant? De barberer det bak.
Første gangen bakfra
føles det som om du knuller kompisen din.
Sant?
Men du elsker kona di, så du lyver og sier:
"Det ser bra ut.
Jeg har alltid villet ligge med Geraldine Ferraro.
Helt fantastisk!"
Pappa brydde seg ikke. Vi hentet mamma, hun satte seg i bilen og han sa:
"Herregud, det ser forferdelig ut!
Hva faen har de gjort med deg?
Herregud, du ser ut som en mann!"
Mamma bare satt der og…
Vi satt i baksetet. "Sånn ser et funksjonelt forhold ut."
Ja.
Så på grunn av det, endte vi opp med fysiske plager
fra å være i kjemp-eller-flykt-modus hele livet.
Alt. Gymlærere var skumle, som samlet sammen papirer…
Alle var skumle.
En dag sa pappa til en prest at han ikke fortjente å ha kragen.
Jeg vet ikke hvordan det skjedde. Vi diskuterte alterguttenes timeplan,
og han ville sette meg i en annen gudstjeneste,
og faren min ble forbanna.
"Du fortjener ikke å ha på kragen!"
Fyren sto bare og måpte, men det beste var at uken etter var vi tilbake.
Pappa bare gikk inn og:
"Hei, hvordan går det?" Som om ingenting hadde skjedd.
Så vi endte alle opp med å få fysiske plager.
Et av søsknene mine har mageproblemer,
et annet har en smerte i ryggen som ikke forsvinner.
Jeg husker at jeg hadde alopecia i tredje klasse.
I tredjeklasse falt det av store hårtuster,
som om jeg jobbet på Wall Street.
Jeg bare satt der og tenkte: "Ryddet jeg opp alle lekene? Vasket jeg opp?
Han vil finne noe. Det gjør han alltid. Hva skal jeg gjøre? Jeg må drepe ham.
Det er det jeg må gjøre.
Jeg tar skøyteledningen når han sover. Jeg tar den rundt ham og foten på ryggen."
"Billy har ikke riktig fokus i timen.
Han yter ikke sitt beste." Sant?
Uansett, så tok jeg denne soppen.
Ok?
Og jeg innså at jeg har båret rundt på den dritten
og liksom… Det var derfor jeg drakk som jeg gjorde.
Det var derfor jeg behandlet kvinner som jeg…
All den jævla dritten.
Jeg visste alt jeg gjorde, det gode og det dårlige, i det øyeblikket.
Så jeg bare: "Jeg må bli nykter,
og jobbe meg gjennom all den dritten,
for kona mi…"
Dere har vel merket det, men jeg har et temperament.
"Nei, ikke du, Bill." Jo.
Så her er greia. Jeg er så ødelagt,
og jeg vokste opp i en så syk tid at jeg ikke trodde jeg hadde det,
for jeg bare: "Jeg kjefter ikke på folk hjemme.
Jeg banner og kjefter på kona mi, vi krangler, men jeg sier ikke:
"Din jævla kjerring." Jeg gjør ikke det.
Jeg kjefter ikke på barna mine. Men det jeg gjør er…
Jeg eksploderer.
Jeg trodde ikke det var et problem.
Kona mi sa at det var et problem, men jeg hører ikke på henne.
Hvorfor skulle jeg gjøre det? Hun kritiserer bare.
Jeg har bare dårlige anmeldelser på ektemann-Yelp.
Det er bare: "Likte ikke opplevelsen.
Tommel ned. Halv stjerne." Får aldri et klapp på skulderen.
Så til slutt blir det bare støy.
"Hva? Gjør jeg noe galt igjen? Ja, du igjen, ok. Flott.
Hva gjorde jeg denne gangen?
Hva er det jeg må jobbe med?
Kom igjen? Få høre?" Sant?
Så jeg hører ikke på min kjære kone.
Som den idioten jeg er…
Så en dag lærte jeg en lekse, ok?
Det var frokost. Av en eller annen grunn hadde jeg 20 minutter for meg selv.
Det er sjelden når man har to barn under fire.
Så jeg tenker: "Jeg kan lage frokost til meg selv,
slik som før."
"Jeg skal lage bløtkokte egg, toast,
og bacon, som jeg steker så mye jeg vil. Det kommer til å bli så bra."
Så jeg koser meg, lager en kongefrokost.
setter meg ned, jeg har appelsinjuicen, vannglasset.
Det ser ut som et bilde fra en reklame.
Jeg setter meg for å spise, og telefonen lyser opp med en melding fra kompisen min.
Det står: "Hei, jeg trodde du skulle være med på Zoom-møtet?
Det begynte for fem minutter siden. Du må være med."
Og det klikket for meg.
Jeg bare: "Så klart jeg har et møte.
Så klart jeg har et møte, for hvorfor kunne jeg ikke
ha ett forbannet jævla øyeblikk for meg selv?"
Toast fløy veggimellom.
Jeg friket helt ut.
Plutselig kom datteren min, som var 2,5 år,
springende inn på kjøkkenet med tårer i øynene.
"Unnskyld, dada. Unnskyld!"
Jeg bare: "Å, faen."
Jeg satte meg på huk og sa: "Nei, vennen. Kom hit.
Jeg kjeftet ikke på deg. Ville ikke gjort det.
Jeg er glad i deg. Pappa kjeftet på telefonen. Ok?
Pappa kjefter på telefonen når den sier ting han ikke liker.
Pappa har problemer. Ville ikke kjeftet på deg."
Jeg følte tårene tørke på skjorten min.
"Jeg ville ikke gjort det. Ok? Jeg er glad i deg. Er du glad i meg?"
Hun sa: "Ja." Jeg sa: "Ok, vennen."
Dere vet når man gjør den greia med barn
at man snur dem rundt og dytter dem dit man vil de skal gå?
Jeg måtte bare sitte der og tenke at jeg gjorde det
mot en 2,5-åring, og hun gikk av gårde,
mens jeg satt igjen og tenkte:
"Hvor ille var det?
Kommer hun til å leke med en leke og glemme det,
eller vil hun ikke bli astronaut lenger?"
Hva gjorde jeg akkurat?"
Jeg trodde at jeg var bedre enn faren min. Jeg gjør de samme feilene.
Jeg hater meg selv.
Jeg tok ikke møtet. Spiste ikke frokosten. Jeg gikk bare opp og ville være alene.
Jeg ville bare være alene, men jeg har en kone, så det funker ikke sånn.
Sant?
Spesielt når man driter seg ut som jeg gjorde, så høylytt som jeg gjorde.
Jeg visste at hun var på vei ned gangen.
Jeg visste jeg måtte se på en kampfilm.
Hun tok med prosjektoren, skjermen ville bli senket
og jeg lå dere inne og bare: "Kjære Gud.
Bare la henne gi meg to minutter til å roe meg ned."
Nei, hun kommer rett inn og bare:
"Vil du diskutere hendelsen som skjedde på kjøkkenet?"
"Nei, kan du bare gi meg et øyeblikk?
Hjertet mitt er på gulvet. Jeg vet jeg dreit meg ut."
Hun gir faen, og hun har rett. Det er hennes unge også,
så hun kom med: "Hvis du tror du kan gjøre det i dette huset…"
Alt det, og…
Hun hadde 100 % rett, men jeg var ikke klar for å høre det.
Så hun bare sonet ut. "De er mine barn også…"
Og jeg bare sitter der,
ligger i sengen og tør å være sint på henne.
Hun hadde ikke gjort noe, og jeg så på munnen hennes
bevege seg, men hørte ingenting.
Jeg tenkte på nyhetene, og en story dukket opp i hodet.
Man ser en sånn en gang hvert år ca.
Man ser en fyr som aldri har gjort noe kriminelt.
Var i kirken hver uke.
Hjalp gamle damer over veien.
Og plutselig dreper han kona si.
Det må være en sånn.
Han hadde bare noe å si.
Jeg vet ikke. Jeg dreit meg ut, men…
Jeg visste at hun hadde rett, så jeg satt der og bare tok det.
Jeg vil bare si at neste gang du ser en fyr
som ikke har tuklet med skatten engang, som plutselig dreper kona si,
er det på tide å ta spørre igjen: "Hva sa hun?"
Jeg bare sier det. Ok?
Undersøk problemet fra 360 grader.
Men uansett.
Jeg elsker faren min og sånt, men det er ting jeg vil forbedre,
så barna mine er ikke redde for meg.
Og hver gang jeg driter meg ut, har jeg gått ned på barnas nivå
og sagt at det var feil og sagt unnskyld. Så barna mine er ikke redde for meg.
Nå er datteren min litt eldre, 4,5 år.
Så når jeg begynner å eksplodere, hjelper hun meg å stoppe.
Når jeg hører den søte stemmen, kan jeg ikke…
Jeg tenker: "Pappa, unnskyld" og blir helt…
Det er så morsomt. Jeg er på kjøkkenet. Jeg er alltid der og gjør noe.
En dag kom jeg inn og bare: "Hva salgs brødrister er det?
Hva var feil med den andre?
Jeg må laste ned appen for å lage jævla…"
Og så plutselig sier hun…
Hun er i rommet ved siden av og bare: "Ikke rop sånn!"
Så fort jeg hører stemmen, tenker jeg: "Du har rett.
Beklager. Jeg skal laste ned appen.
Laste ned appen på samme tid "som det ville tatt å lage en jævla toast!
"Å, pappa. Du sa et stygt ord."
Hun gjør alt sånt.
Til poenget. Vi har filmkveld en gang i uken.
Det er det beste jeg vet. Vi ser en Pixar-film.
En av de gode filmene. De er så bra. De er for barn og voksne. Helt fantastisk.
Vi setter oss, lager popcorn og alt.
Vi har en smart-TV i stuen.
Folkens, det er en smart TV.
Den er så smart.
Denne TV-en altså
Den er så smart, at én gang jeg var der,
hadde jeg slått av lyset fordi vi skulle se film,
men TV-en er så smart, at når jeg trykker på "På"…
noe man ikke gjør engang. Ikke trygg på "på"-knappen.
Da blir alt ødelagt. Man må trykke på to andre knapper.
"Å, er det det jeg må gjøre?"
"Ikke rop sånn." "Du har rett."
Den jævla greia. Hvis lyset er slukket, skrur den seg ikke på,
for den tenker: "Å, lyset er slukket,
da er jo så klart ingen i rommet."
Kanskje noen sover på sofaen
og de har rullet på kontrollen.
Imens står jeg i mørket:
"Du må slå deg på for vi har kjøpt deg og jeg sier det."
Ungen min kommer springende.
Hun bare: "Pappa, ikke rop sånn."
Jeg bare: "Du har rett, Beklager."
Hun bare: "Pappa, hvorfor roper du sånn?" "For jeg betalte mye for denne TV-en.
Jeg vil se filmen med deg. og hver gang jeg slår på, vil den ikke.
Det er alltid noe."
Så la hun hånden sin på skulderen min
og sa: "Pappa, det ordner seg."
Jeg tror ikke hun vet hva det betyr engang.
Hun vet når hun skal si det, for kona mi alltid sier det.
"Kjære, det ordner seg. Du skal få en ballong til.
Vi kan kjøpe en ny." Det var det hun gjorde.
Hun sa: "Pappa, det ordner seg."
Sant? Hun hadde den søte hånden på skulderen min.
Det bare slo meg. Jeg bare tenkte: "Ja.
Du har rett. Det ordner seg.
Jeg kan slå på lysene. Jeg kan slappe av. Jeg trenger ikke se den.
Så lenge jeg er med deg, er det bra."
Det var et dypt øyeblikk for meg, i et halvt sekund.
Så i et annet øyeblikk følte jeg meg som en taper
for jeg bare: "For en taper jeg er som har en 4,5-åring som livscoach
som kommer med sannhetsbomber.
Uansett…
Så jeg skal prøve å holde meg edru til jeg finner ut…
Ja, men det suger. Jeg skal ikke lyve.
Hver dag får jeg livet slengt i ansiktet.
Trygler om søvn.
Gud, få det til å slutte.
Jeg hater disse edru folkene.
"Utrolig. Jeg føler meg så levende. Jeg har så mye energi!"
Hvor lang tid tar det?
Jeg drikker en milkshake en gang i uken. Det er min greie.
Vørterøl med is. Det er trist.
Det er bare trist.
Som en gammel atlet som ikke kan løpe lenger.
"Jeg pleide å drikke. Det var fantastisk."
Så…
Uansett…
Jeg har ikke nevnt hvor overlykkelig jeg er
for å få opptre her.
Dette er helt fantastisk.
Ja.
Det er gøy. Er man her oppe en time med denne vinden,
blir man tørr på leppene.
Det er som om man står foran på en båt.
La oss avslutte med noe litt tullete.
Så stikker vi, ok?
Få se hva jeg har gjort. Det går bra her.
Ok, her kommer en bra til dere.
For noen år siden,
før all denne idiotiske pandemidritten begynte,
Moder Jords halvhjertede forsøk på å kvitte seg med så mange som det trengs,
og prokrastinerer, som om det var en eksamensoppgave…
Jeg var i New York. Jeg hadde en skuespillerjobb som brannmann.
Ok. Jeg er ikke verdens beste skuespiller. Noen av dere har sett den.
Jeg håper dere betalte for det!
Dere jævler har sett den gratis.
Jeg er ikke en god skuespiller, så jeg må kle rollen.
Jeg fikk meg en enorm brannmann-bart, en stor, teit brannmannbart,
som så bra ut når jeg hadde på brannmannutstyret,
og de sminket meg skitten.
Jeg så ut som jeg hadde kjempet mot flammer i 20 år.
Men med en gang jeg tok av kostymet,
og de vasket ansiktet mitt, og tok på meg vanlige klær,
så jeg ut som en trist, gammel dronning
som aldri fant kjærligheten.
Og tilfeldigvis var jeg i New York i juni,
som jeg raskt fant ut er Pride-måneden.
Hele måneden.
Og de homofile dukker opp.
Det er fra vegg til vegg. Hele øya tipper nesten over
for de er så mange.
Og jeg sitter der og bare: "Herregud!"
Tretti dager med denne dritten. Jeg går rundt med en oransje,
Freddy Mercury-lignende pikk-kost i ansiktet.
Jeg kommer til å bli trakassert.
Jeg var en skuespiller i form. Jeg var muskuløs.
Jeg må fortelle dere noe. På de 30 dagene i juni
var det ikke en eneste homofil som så på meg.
Og for ikke om som la an på meg.
Jeg har aldri følt meg så gammel og uønsket i hele mitt liv.
Jeg skal si deg noe. Det er én ting som mann…
når man blir så gammel at kvinner ikke vil snakke med deg lenger.
Du vet at den alderen kommer en dag.
Men ingen sier at på et tidspunkt vil du være så gammel,
at en mann ikke vil knulle deg engang.
Litt av et utsagn.
Når man blir så gammel at en homofil i 60-årene sier:
"Bare gå videre, jeg kan få bedre. Herregud.
Få deg noen hårplugger eller noe. Ta en spraytan.
Jeg kan få noen i 40-årsalderen. Kom igjen, bare fortsett."
Jeg fikk skikkelig angstanfall.
Jeg tenkte: "Jeg ventet for lenge med å gifte meg.
Jeg fikk barn for sent. Jeg dør snart."
Jeg bare rundet av hele livet.
Jeg gikk nedover Ninth Avenue og svosjet litt i stegene,
for å prøve å få noe. Jeg var desperat.
Faen ta dere, damer. Dere har vært der.
Dere vil tro at dere fortsatt har det, ikke sant?
Så jeg traller nedover gaten.
Jeg skulle ønske det ikke var sannheten. Jeg gikk der og plutselig så jeg opp.
Et par gater unna ser jeg en lesbe komme gående.
Jeg vet at dette er Boulder i Colorado.
Så dere bare: "Faen, hallo, da.
Hvordan vet du at hun var lesbisk?
Det er ikke greit.
Du bare så på henne og visste at hun var lesbe?
Du kjenner ikke henne, hvordan kunne… Hvordan vet man bare at noen er lesbe?"
Det er lett.
På samme måte som dere.
På samme måte som andre lesber.
Det er ikke avansert matte.
Men jeg forstår at man i 2021 ikke får lov til å si
"hvordan en lesbe ser ut". Sant?
Etter stillheten å dømme, ja, ikke sant?
Man får ikke det, sant?
Det hadde vært morsomt om en hvit fyr kom hit, 20 år gammel,
håret bakover, kragen opp, mokasiner, ingen sokker…
Dere ville tenkt: "Studentforeningsfyr, voldtar på date.
Faren er dommer. Havner ikke i fengsel.
Drepte fem personer i en fyllekjøringsulykke.
Har allerede en ny bil på vei."
Ikke sant?
Dere får se det. Det er lov.
Klart og tydelig.
Lesbisk.
Jeg aner ikke…
Så progressive er dere.
Sant?
Dere aner ikke.
Sant?
La oss leke en lek.
Jeg navngir forskjellige folk,
og så ser vi hva som dukker opp i hodene deres.
Byggearbeider.
Sportsfan.
Maler.
Skateboarder.
Lesbisk.
Det blir helt blankt.
Er det en lesbisk?
Er jeg en…?
Jeg har homofile venner, men jeg har aldri lagt merke til en rød tråd.
Jeg sier ikke at alle lesber ser like ut.
Jeg ville aldri sagt noe så dumt.
Men det jeg sier
er at av og til er det et opplegg.
Sant?
Flat, kort hårsveis, lommebokkjede, går oppover gaten.
Ikke sant?
Men til og med da sier jeg ikke 100 %.
Men med en pistol mot hodet, må jeg si lesbisk.
Må si lesbisk, da.
Endelig svar, vis meg "lesbisk".
Sant?
Uansett…
Hun går oppover gaten.
Jeg går nedover, sant?
Jeg innser
at hvis vi fortsetter å gå sånn, vil vi støte borti hverandre.
Jeg vil ikke støte borti en kvinne eller noen andre i New York.
Så jeg gjør som en gentleman. Jeg ser hva som skjer,
og går gradvis m
Nå er alt i orden, sant? Men det merkeligste skjedde.
Vi går i 30 meter til, og plutselig
går hun tilbake til min fil igjen.
Og jeg går og bare: "Jøss, det var sprøtt. Jeg trodde jeg hadde løst problemet."
Så jeg går over i en annen fil igjen.
Jeg går, det er under 30 meter igjen, og hun går tilbake i min fil.
Nå er jeg ved veikanten.
"Hvordan skal jeg gjøre en politisk korrekt utregning her?
Hva skal jeg gjøre her?
Skal jeg gå ut i sykkelbanen
og bli påkjørt av en unge på elsykkel som kjører i 65 km/t,
så jeg ligger rett ut på asfalten, og resten av livet tenker jeg på lesben
som tvang meg av fortauet, hver gang det regner?"
Er det hva jeg skal gjøre? Skal jeg gi fra meg hele fortauet?
"Å, ærede homofilhet."
Sant?
Eller skal jeg stramme skulderen og beskytte filen min?
Sant?
Jeg er ikke stolt av det, men jeg valgte det siste.
Jeg bare: "Hør her, jeg er 53 år.
Jeg har flyttet meg to ganger. Jeg har AARP-kort. Jeg er offeret."
Så…
Jeg strammer skulderen og tenker at dette kommer til å bli et styr.
Jeg har aldri gjort dette med en kvinne før.
Dette er offentlig, folk vil se det, hva vil skje?
Hun kom nærmere, hun flyttet seg,
så jeg lente meg over og plantet beina i bakken,
for hun var som en vaktmester og jeg ville ikke snurre.
Jeg skulle ikke snurres.
Skal ikke ha det på meg.
Så jeg lente meg over, og i siste sekund,
vred hun skulderen så vi bommet på skuldrene,
men armene våre klapset sammen
med nok kraft til at vi måtte snu oss.
Jeg vet at de fleste av dere kjører,
så jeg skal forklare fotgjenger-etikette i New York.
Hvis du går på gaten i New York,
og du kommer borti noen, trenger du ikke stoppe.
Se deg over skulderen og si: "Sorry. Ha en fin dag."
Sant? Så er det neste nivå. Går litt opp.
Du går på gaten og dulter borti noen.
Da må du snu deg og si: "Sorry. Så deg ikke."
Så gjør man et dojo-bukk. "Min feil."
Gjør hva som helst… "Min sensei"…
for at det ikke skal eskalere.
Og så er det den siste.
Du går nedover gaten, og støter borti noen så hardt
at du må snu deg som Dustin Hoffman-De Niro:
"Hei, jeg går her! Jeg flyttet meg to ganger! Så du ikke det?
Du flyttet deg to ganger!"
Så jeg snur meg for å ha den konfrontasjonen,
men hun snudde seg aldri.
Det plaget meg virkelig.
Det plaget meg i tre dager.
I tre dager gikk jeg rundt i New York:
"Jævla pisspreik. Det er ikke mulig at du ikke gjorde det med vilje!
Hvem gjør sånn?"
Jeg følte et sinne som bare brant meg opp innvending.
Jeg visste det ville sette seg i brystet
og så vil det bli sånn igjen: "Unnskyld, Dada!"
Jeg kan ikke gjøre dette mot datteren min. Mot barna mine.
Så jeg begynte å lese om sinne.
Jeg googlet: "Hvordan gi slipp på dette".
Jeg fant empati.
Hvis du har empati for noen, og setter deg selv i deres sko,
kan du forstå
hva de føler og hva du føler, og møtes på midten.
Så jeg satte meg i hennes sko.
Hva ville fått noen til å utilsiktet drive ut i din fil to ganger?
Så jeg begynte å komme med forslag.
Hadde hun klumpfot? Nei.
Hadde hun fått slag?
Hadde hun ansiktslammelse på venstre side?
Var hun en mumie? Hadde hun trebein?
Er hun en sånn som går diagonalt?
Man havner bak dem på flyplassen.
Men går rundt på høyresiden, men de begynner å gå dit.
Man går til venstre, så går de dit. Som om de har gått av et skip.
Og alt var bare sånn: "Nei, nei, kutt!"
Og jeg var fortsatt sint.
Jeg var så jævlig sint.
Så jeg sa: "Hvem bryr seg? Jeg gir faen."
Løy til meg selv og sa at jeg ga faen.
Så jeg endte opp med å dra hjem.
Så står jeg og tar oppvasken, som er en sånn Zen-ting.
En uke senere vasker man opp og tenker på ingenting. Hjernen er tom.
Plutselig kommer svaret til meg.
Det bare svevde inn i hodet mitt. Og jeg så opp.
Jeg bare: "Jeg vet hvorfor hun gjorde det.
Jeg vet hvorfor hun dultet borti meg.
Hun dultet borti meg fordi hun er lesbisk."
Svaret var der.
Jeg var halvannen mil ned gaten og lette i busker.
Det var rett foran meg.
Hun gjorde det fordi hun er lesbisk.
Med tanke på stillheten her, skal jeg legge sammen to og to for dere.
La oss ha litt empati her.
Sett dere i den lesbiskes sko.
Hvem dater lesbiske?
Kvinner.
Hvem flytter de inn med? Kvinner.
Hvem har de forhold med? Kvinner.
Hvem gifter de seg med? Kvinner.
Og jeg tenkte: "Herregud, jeg har gjort det.
Jeg vet hvordan det er.
Jeg vet hvordan det er å leve med en sånn.
Jeg vet hva… Det er håpløst. Å prøve å gjøre dem lykkelige.
"Hei, jeg har kjøpt denne skinnende tingen. Var det rett?"
Prøve å få dem til å ta ansvar for sine handlinger.
Det skjer ikke.
Det beste du får er: "Beklager, men…"
Jeg vet hvordan det er å vinne en krangel,
og så snus det til at du gråter og ber om unnskyldning.
"Hva faen skjedde?", tenker du. Hvordan taper jeg dette? Jeg hadde deg jo.
Du føler deg så dum. Du går ut en tur.
Og du bare tenker:
"Hvordan tapte jeg igjen?"
Og så skjønner du det og du føler deg dum.
Så ser du en skallet idiot med en stor, oransje bart
og bare: "Du skal få litt av den dritten.
Du skal få litt av det sinnet."
Ja.
Jeg føler meg så dum som ble sint på den kvinnen.
Jeg burde spandert en øl på henne.
Hørt på problemene hennes og hatt empati.
"Det er ikke din feil. Du giftet deg med en kvinne. Jeg også.
Du kan ikke vinne. Det går ikke."
Hvis dere ikke tror meg, kan dere begynne å se på folk.
Se på ansiktsuttrykket til en lesbe.
Ikke en i 20-årene. Hun har livet foran seg.
Hun har julaften i øynene, sant?
Jeg mener en lesbe, rundt 35-36 år,
som begynner å innse hvordan livet blir.
Og på andre siden av baren finner du en gift fyr på min alder.
Se på ansiktsuttrykket hans.
Se på hennes ansikt, så tilbake på hans.
Det er samme uttrykk.
Så ser dere på homofile menn.
Noen av de lykkeligste jeg har møtt i mitt liv.
De er nesten for lykkelige. Man bare: "Hei!" Og de bare: "Hei!"
Svever nesten over rommet
med mangelen på østrogen som drar ned drømmene dine.
Nei.
Det er kanskje et spill for galleriet.
Jeg sier ikke at alle homofile menn er så lykkelige,
men det ser ut som de har det ganske bra.
De er noen av de mest positive menneskene jeg har møtt.
De støtter alle ideer man har.
De bare: "Ja, queen. Ja!
Du er rå! Dette klarer du!"
Lesber sitter i baren som en gjeng slitne politimenn.
"Alt er bare pisspreik.
Hva faen tenkte jeg på?
Flytter sammen etter ti dager. Hva faen tenkte jeg?
Hun er gal!"
Jeg tror gifte menn og lesber
må begynne å henge mer sammen.
Vi må finne en løsning på vårt felles problem.
Kvinnene i livene våre.
Så vi kan oppnå den opplevde lykken til den gjennomsnittlige homofile mannen.
Hvis dere tror på det, skal jeg gi dere noen råd.
Hvis du skal utvide din verden av venner, skal jeg gi deg noen råd.
Du kan ikke henge med hvilken som helst.
Du må henge med mannen
i forholdet. Sant?
Og med "mann" mener jeg ikke at hun er mannlig.
Jeg mener at det er hun som får skylden for det meste.
Sant?
For ingen forhold er balanserte.
Noen kommer unna med mer.
Noen ligger etter den andre. Det er som et sykkelritt.
Noen andre får været i ansiktet.
Sant?
Noen andre er rett bak.
"Ja, det er ganske vått."
Gjemmer seg under ponchoen din.
Mann-kvinne, kvinne-kvinne, de-de, uansett hva du liker.
I alle forhold er det en som tar oppvasken
og den andre lar dem ligge.
Sant?
De lar dem ikke ligge i vann. De vet at du må ta det.
De bare venter. Etter en stund orker du det ikke mer.
De bare sitter der, så du gjør det. Og hva gjør de da?
De sitter og venter, som om de ikke vet hva du gjør
og venter til de hører panner, og da begynner showet.
Da kommer de springende inn. "Hva?
Jeg skulle jo gjøre det."
Og du bare: "Nei. Det har stått sånn i åtte timer.
Jeg har hendene i lunket vann med eggerøre flytende rundt.
Ikke prøv deg, ditt jævla beist.
Du ble oppfostret av dyr. Gå ut."
"Ikke skrik på meg!" Sant?
Ja.
Alle forhold har den personen
som tar søppelposen ut av søppelbøtten
og bare…
Knytter den sammen og lar den ligge ved kjøkkenbenken.
Som om den er skutt bak øret av mafiaen.
Og så er det personen som faktisk plukker den opp
og tar den med ut og kaster den i søppeldunken.
Kona mi er morsom, jeg elsker henne, men hun har dårlige unnskyldninger.
"Hvorfor går du aldri ut med søpla?" "Jeg er redd for prærieulver."
"Jeg også!", sier jeg da.
"De er rabiate hunder.
De jager i flokker av to og tre.
Du gjør det ikke fordi du ikke har lyst.
For du vet at jeg gjør det. Så bare flytt deg."
Jeg bare sier det…
Uansett…
Jeg har sagt mye kontroversielt i kveld,
så før jeg går,
vil jeg…
La oss samle rommet.
Vi lever i en tid med mye splittelse.
Alle vil føle seg trygge.
La oss ta et vanlig emne,
så alle kan kjøre hjem glade, uten å krangle.
Høres det bra ut? Flott.
La oss snakke om abort. Der har dere det.
Alle har en mening om det.
"Det er min kropp, min rett." "Så kjør til Arkansas, bitch!"
Ikke sant? Alle har en mening om det.
Jeg også, og jeg ber om unnskyldning for at dere må høre min.
For den skal dere få høre nå.
Jeg har en veldig merkelig mening om abort.
Jeg skal fortelle det.
Jeg er helt for et eget valg. Har alltid vært det.
Damer, jeg sa det var rart.
Vær så snill, slutt å legge deg i bagasjerommet.
Vent til slutten.
Du skal granske meg først.
Føttene ut fra soltaket.
Jeg sa det var rart.
For abort har alltid gitt mening.
For jeg liker ikke at folk sier hva jeg skal gjøre. Det er din kropp.
Hvem skal fortelle hva man skal gjøre med kroppen sin?
Det har bare alltid gitt mening.
Men jeg synes fortsatt at man dreper en baby.
Det er her det blir merkelig.
Det gir bare mening for meg.
Når noen sier: "Ikke si hva jeg skal gjøre.
Min kropp, mitt valg."
Hun har rett. La henne være i fred.
"Du dreper en baby!"
Og så var det det.
Det er jo hele hensikten med prosedyren.
Du går ikke dit fordi du har øreverk.
Du går dit fordi: "Jeg har en baby i meg. Få den ut derfra!"
Du går inn med babyen og går ut uten.
Hva skjedde med babyen?
Noe skjedde, så…
De for abort sier: "Det er ikke et liv ennå hvis…
Før første torsdagen eller siste tirsdagen
og du snurrer rundt en gang.
De danser mellom de rette bilene.
Det er ikke en baby ennå."
Det er kanskje sant. Jeg vet ikke. Jeg er ikke lege.
Men magefølelsen sier at det ikke gir mening. "Det er ikke en baby ennå."
Det er som om jeg lager en kake og heller røra i formen,
setter den i ovnen, og fem minutter etter kommer du,
tar formen og hiver den på gulvet.
Så hadde jeg sagt: "Du ødela bursdagskaken min!"
Så hadde du sagt: "Det var ikke en kake ennå:"
"Det hadde blitt det.
Hvis ikke du hadde gjort det,
hadde det vært en kake om 50 minutter.
Noe skjedde med den kaken, din morderiske jævel!"
Sant?
Før alle dere som er imot abort blir for opprømte,
så synes jeg det er bra at dere dreper babyene.
Det er fantastisk.
Hjelper moder jord litt. Det er for mange av oss.
Det har vært 55 grader ute. Dyr blir utryddet.
Det er plast i havet.
Vi trenger ikke flere mennesker.
Og spesielt, hvis du er ærlig med deg selv,
har du gjort noe bra i livet ditt?
Gjør personen du knuller noe bra?
Svaret på begge spørsmålene er nei.
Hva er oddsen for at dere skaper en bra person?
Jeg sier ikke at det blir en dårlig person,
men dere vil lage nok en person som ikke kjører når det blir grønt lyst
fordi de stirrer på telefonen.
Tiden er ute. Dere var fantastiske.
Tusen takk.
Det var fantastisk.
Takk igjen. Takk for at dere kom.
Jeg setter pris på det. God natt.
Bill Burr!
Tekst: Veronica Heim