Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
A NETFLIX STAND-UP KÜLÖNKIADÁSA
Hölgyeim és uraim, Bill Burr!
Jól van, köszönöm!
Nagyon köszönöm!
Köszönöm szépen! Hogy vagytok?
Mi újság? Jól van.
Aki áll, az üljön le!
Üljetek le!
Nem biztos, hogy vicces leszek. Én is másfél éve bent ülök, mint ti.
Jól van. De jó itt Denverben, haver!
Állami szinten legális, de szövetségi szinten nem, haver!
Itt mindenki úgy öltözik, mintha túrázni indulna.
North Face pizsamákban jártok, meg ilyen hülyeségekben.
Pedig alig mozdultok ki!
Szóval?
Hogy vagytok?
Erre milyen volt a pandémia? Élveztétek?
Otthon maradtatok?
Vigyáztatok egymásra?
Nem!
Annyira unom azokat, akik…
„Nem vigyázok! Nem hiszek benne, baszd meg!
Ez hazugság!”
És ott a másik véglet is.
„Oltasd be magad!
Járjál csadorban,
és tartsd vissza a lélegzeted,
ha megnézed egy ember képét!”
Erre a másik: „Én leszarom!
A tököm is kilóg, ha sétálni megyek,
mert Jézus ezt tanította a János 13-ban!
Bibliaórán beszéltünk róla. Leszarom, baszd meg!
Ha meg kórházba kerülök, annyit mondok: ’Na jó, ti nyertetek, hozzatok helyre!’”
Mindenki képmutató.
A liberálisok csak a maszkot mantrázzák.
De ha beszélnek, minden második lehúzza.
Vagy az orruk lóg ki belőle.
A másik adag seggfej meg évek óta a legnagyobb patrióta.
„Amerika! Ha nem tetszik, el lehet menni!
Éljen a sereg!
Ha nem bírod, húzz a picsába!
Amerika! Ha nem tetszik, tűnés!” Akkor oltsd be magad!
„De nem bízom a kormányban!”
Ezt meg honnan a faszomból szedték?
Azt hittem, az a mániájuk.
A zászlólengetés, meg minden faszom.
Na, elmondom, mi van.
Nem oldjuk meg ezt a szart, amíg nem jutunk közös nevezőre.
De ez nem fog megtörténni. Soha.
Úgyhogy szervezzük meg Az éhezők viadalát, vagy valami ilyesmit, és oldjuk meg azzal!
Aki nyer, az nyer, és kész.
Oltakozók kontra oltásellenesek.
Lenne egy óriási pálya,
és az egyik végére odaállnának az oltásellenesek,
a dagadékok meg a futóbolondok, baszd meg.
Végig kell futniuk a kurva pályán,
és valahogy eljutni a másik végébe,
miközben egy helikopter köröz fölöttük,
és az oltással lövik őket.
Oké?
Tudom, mit gondolsz. „Ez így nem fair, barátom!
Én ott kolbászolok a szartaposómban, azok meg helikopterben ülnek,
és fegyverük van?”
És itt jön a csavar. Egy liberális ül ott fent a fegyverrel.
Nekik ez nem megy.
„Te jó ég, az él? Rám akar támadni? Nem érzem magam biztonságban!”
Eddigre már félúton vagy.
Lifeg utánad az overallod egyik pántja.
Ha sikerül átjutnod a pályán,
az egy pontot ér, mint a kidobósban.
Meglátjuk, ki nyer.
Ötletnek jó, nem?
Nem is tudom.
Nem tudom, mihez kezdjek. Én kábé feladtam.
Őszinte leszek.
Ennek a szarnak az első kábé egy évében
igazán amerikainak éreztem magam. Szurkoltam az országnak.
Aztán… nem is tudom.
Kiengedtek pár hétre, aztán megint hazaküldtek,
és valami eltört bennem.
Nem érdekel. Leszarom.
Remélem, még jó sokan meghalnak, de tényleg.
Egy jó dolog van ebben a szaros járványban.
És remélem, mire felrakják ezt a műsort,
ez még mindig igaz lesz. Bár megadná az Isten!
Szóval egy jó dolog van benne:
hogy kicsit visszafogta az eltörléskultúra tombolását.
Értitek, nem?
Nehéz a munkahelyen mutogatni a pöcsödet, ha otthonról dolgozol.
Vili?
Persze van, aki megoldja.
Beül egy Zoom-hívásra gatya nélkül.
Aztán ha fel kell állnia, ott a szerszám a képernyőn.
Van, aki így is ki tudja magát rúgatni.
Hihetetlen.
De örülök, hogy kicsit békén hagyják az ilyeneket.
Mert úgy érzem,
kezdtek kifogyni az eltörölhető emberekből.
Értitek?
Akárhogy próbálták az ellenkezőjét sugallni, csak véges számú ember
mutogatja a pöcsét a munkahelyen.
Hiába mondanak mást a statisztikák.
„Átlagosan 1,6 másodpercenként valaki előveszi a pöcsét,
és egy nő arcába nyomja az irodában.”
Mi van? Átlagosan 1,6 másodpercenként?
Ennyire nem figyeltem?
„Átlagosan 3,2 másodpercenként
egy férfi ráélvez egy páfrányra, és egy nő arcába dörgöli.”
Azt a kurva! Ezt eddig miért nem tudtam?
Nem? Ja.
Szóval szerencsére lassan az összes ilyen rohadt állatot elfogták,
és megszabadultunk tőlük.
De közben elkezdtek ebből sportot űzni.
Ez jó kis módszer megszabadulni az utadban álló férfiaktól.
Mindennel ez van.
Az elején egyetértesz vele,
aztán elszabadulnak az indulatok.
Nem tudom.
Lassan kifogynak az emberekből. Nagyon vicces volt,
amikor tavaly megpróbáltak halottakat is eltörölni.
John Wayne hirtelen felkapott téma lett.
Találtak valami új felvételt? Kijön egy eltűnt filmje?
Jöttek ezek az idióta „woke” fehérek.
„Te jó ég, láttad mit nyilatkozott John Wayne
1971-ben a Playboyban?”
Hihetetlen. Egy adag fehér, baszd meg,
akik tüntetnek egy másik halott fehér ellen.
„Ezt nem tűröm tovább!
Nem tűröm, hogy a 45 éve halott John Wayne
ilyen dolgokat mondott egy megszűnt újságban!
És támogatom a feketéket!”
Kurvára hülyék.
Melyik hülye fehér találta ki, hogy ő is woke?
De komolyan!
Ha tényleg számítana nekik a társadalmi igazságosság,
akkor tudnák, hogy a fehérek a feketéktől lopták ezt a szót.
Mint Elvis, nem?
Amúgy ez szerintem a feketék hibája.
Az egyikük elbaszta.
Volt pár fehér is a feketék buliján, és az egyik tesónak kicsúszott a száján.
„Legyél woke!” Vagy mi a faszom.
Egy fehér arc meg meghallotta. „Micsoda? Te jó ég!
Woke? Ezt én is mondani fogom!
Így a fehér barátaim megtudják, milyen menő vagyok.
Ezt én is mondani fogom, baszd meg! Woke vagyok! Woke vagyok, baszd meg!
Egy kötekedő woke!
Elegem van, baszd meg! Elegem van!
Támogatom a feketéket a fehér lakásomból a Twitteren!
Ez az én harcom is. Veletek vagyok, bassza meg!”
A fehérek szeretik azt hazudni maguknak, hogy ha 150 éve éltek volna,
ők szökött rabszolgákat rejtegettek volna.
„Én jó fehér lettem volna!
Én szántam volna időt rájuk! Kockáztattam volna az életemet!”
Valójában ugyanazt csináltad volna akkor is, mint most. Semmit.
Egy nagy lófaszt.
Egy kis #BlackLivesMatter még belefér.
„Te jó ég! Megszakad a szívem a sarokkanapémon fekve!”
A Black Lives Matter felvonulásokon az volt a legviccesebb,
amikor egy csomó boltnak bedeszkázták az ablakait,
de a deszkákra kiírták: Black Lives Matter!
Micsoda kettősség, nem?
„Black Lives Matter! Mind egyek vagyunk! De ne verjétek szét a boltom, ti állatok!”
„Az én boltomban mindenkit szeretettel fogadunk!
Bárki bejöhet!
Egyszerre csak egy! Kövesd!
Ez mindenki számára biztonságos tér.”
Ja.
John Wayne 1907-ben született. Nyilván úgy is beszélt, baszd meg.
De erre jönnek ezek a pöcsfejek, hogy ez nem kifogás.
Szerintem meg de!
Kurvára kifogás.
Meghatározó, hogy mikor születtél. Ott vannak a mai fiatalok!
Úgy másfél éve a vizespalack volt a mánia.
Körbeálltak, az egyik dobálta, és ha a talpára esett, mindegyik…
„Azt a kurva!” Eldobták az az agyukat, baszd meg.
Nem értettem.
Én, az 1968-as, így reagáltam:
„Senki nem próbálta kiütni a kezedből, nem?
Ha eleget dobálod, előbb-utóbb talpra esik.
Ebben mi az extra?” Igaz? De nem akartam elrontani a bulit.
Hadd örüljenek! Aztán elhúznak a rollereiken.
Szaros kis banda. Mondom, jól van, csináljátok!
Szóval egy ideig ez volt a divat.
Sean Connery meghalt. A nagy Sean Connery.
A kedvenc James Bondom.
Ja. És úgy nyolc percig
a Twitter szépen meggyászolta,
de aztán felbukkant az első szőrös lábú fehér csaj,
akinek muszáj volt beleszólnia. „Komolyan?
Ezt a férfit ünnepeljük, aki támogatta a nőverést?”
Először is, nem a nőverést támogatta.
Csak azt mondta: „Néha belefér egy kis pofon.
Legyintsd meg őket egy kicsit! Jusson csak eszükbe, honnan jön a lóvé!
Rázódjon helyre az agyuk!”
Ennyit mondott, értitek?
Igen, 2021-ben őrültség ilyet mondani.
1976-ban sem túl szép, de akkor ez még nem számított őrültségnek.
Értitek?
És ő 1930-ban született.
Fontos a történelmi kontextus.
Imádom a régi filmeket. Szoktatok 30-as, 40-es, 50-es évekbeli filmeket nézni?
Ja.
Ha egy nőnek heves érzelmei vannak,
mindig jön egy fickó: „Szedd össze magad!
Süss egy pitét, tedd ki a párkányra!”
Nem?
Sean Connery ezeken nőtt fel.
Én a 70-es években voltam gyerek. Azt hittem, a kamionosok menők.
Van egy majom barátjuk. A csajok megmutatják nekik a mellüket.
Azt hittem, ilyen a világ, mert ilyen hülyeségek mentek a tévében.
A problémám az, hogy ha a holtakat is elkezdik eltörölni,
akik meg sem tudják védeni magukat,
akkor miért csak a férfiakkal foglalkoznak?
Mi a helyzet a történelem szörnyű nőivel?
Miért csak a férfiakat támadják? Ez szexizmus!
Pont annak akarnak véget vetni, nem?
Ugye? Mi a helyzet Coco Chanellel?
Coco Chanel. Kiváló példa.
Széles körben ismert feminista ikon.
Saját retikülgyárat nyitott, az 1910-es vagy 20-as években, vagy mikor.
Micsoda szexizmussal kellett megküzdenie!
Komoly eredmény. Le a kalappal, igaz?
Viszont
szimpatizált a nácikkal.
Ja. A fél Wikipédia-szócikke erről szól, baszd meg.
Ott várja, hogy valaki elolvassa.
Feketén-fehéren le van írva.
Szóval az történt, hogy a II. világháborúban
a jó öreg Adolf begurult Párizsba
a Porsche motorokkal hajtott tankjaival,
és úgy másfél óra alatt elfoglalta a várost.
Coco kiakadt.
Bezárta a boltját.
Kiderítette, melyik hotelben laknak a náci fejesek.
Odaköltözött, és összejött
az egyik náci tiszttel.
Ja.
Egy nácival kefélt.
Láttatok már videókat a holokausztról?
A halomban álló gyerekcipőkkel?
Ja.
Az egyik felelős faszát szopta.
Térjünk csak vissza az előző témára!
Mi is volt Sean Connery nagy bűne?
„Egyszer-egyszer meg lehet legyinteni őket.”
Ő ezt tette.
Chanel meg: „Mi újság, Adolf?”
Akkora hazaáruló volt, hogy a háború végén disszidálnia kellett.
Nem tudom, ahhoz hány faszt szopott le, hogy visszaengedjék.
De ennek ellenére sem ítélem el.
Nem. Mert sosem voltam még ilyen helyzetben.
Igaz? Nem voltam még egy olyan állam polgára,
ahova hirtelen bevonul a történelem legerősebb serege,
és mindent azonnal elfoglal.
Nyilván rettegett.
És nő volt, igaz?
Szerette a divatot.
Meglátta a nácikat a Hugo Boss egyenruhájukban.
Kicsit megremegett a térde.
Aztán kezdtek eldurvulni a dolgok. Az utcán lőttek le embereket. Megijedt.
Érthető.
És nő volt. És a nők tudják, hogy ha baj van,
hogy ha sarokba vannak szorítva,
bármilyen nagy gáz is van, mindig ott a lehetőség,
hogy kikúrják magukat a helyzetből.
Mindig ott van az az opció, nem?
Ezt minden nő tudja.
Minden nő.
A férfiak csak a börtönben jönnek rá.
De a nők már jóval korábban.
Ott volt a lehetőség, és élt vele.
És nem tudom hibáztatni érte.
Szóval meghalt. Szerintem a mennyben van.
Szerintem bejutott. Ott van Sean Conneryvel.
Ha valamiben nem értenek egyet,
Sean néha meglegyinti egy kicsit, de Cocót nem érdekli.
Ha rászartál egy náci mellkasára, egy kis pofon már nem tud meghatni.
Jézus sem szólhat be, ő kurvázott, nem? Mindenkinek van egy kis vaj a füle mögött.
Na, hát ennyi!
Attól még vegyetek Chanel cuccokat! Attól még hős.
Áldozat volt. A saját kora áldozata.
Rettegett, félt. Nem tudta, mihez kezdjen.
Na mindegy.
Fura időket élünk, bassza meg.
Annyi faszság van mostanában,
és amikor azt hinném, hogy legalább a feministák kihaltak…
De olyanok, mint egy banda, amit utálsz. Pár éve nincs új albumuk.
Kezdesz fellélegezni, hogy talán feloszlottak.
Aztán hirtelen kijönnek valami új fossal. „Mi a faszom ez már megint?”
Csak hülyéskedek. A feminizmus nem zavar. Nincs vele problémám.
Nem félek tőle, meg semmi ilyesmi.
Tudjátok, miért? Mert úgyis kudarcot fog vallani.
És ez megnyugtat.
Nem szurkolok a feminizmusnak… mert a feminizmus sem szeret engem.
Tudjátok, szerintem miért fog kihalni?
Miért fog kudarcot vallani?
Mert a feminizmus sikeréhez is a férfiakra lenne szükség.
Nem értem.
Nem értem, hogy a nők miért nem fognak össze,
és valósítják meg.
Jönnek oda hozzánk.
„Több férfi kell, akinek fontos ez az ügy!
Hol vannak a férfiak, akik kiállnak érte, és mondanak valamit?”
Miért én mondjak valamit, faszom?
Ez a ti problémátok, baszd meg!
Miért akartok belerángatni?
Pár hónapja egy profi női futballista nyilatkozott a tévében.
Az ESPN-en, vagy valamelyik sportadón volt.
És nekiállt rinyálni,
hogy nem érti, miért nem keresnek annyit a női sportolók, mint a férfi sportolók!
Értitek? És a férfiak meg csak ültek ott,
és úgy kellett tenniük, mintha nem tudnák a választ.
Csak ültek ott bután.
„Jaj, hát én nem tudom.
Vajon miért?
Micsoda rejtély! Fogalmam sincs!”
Én meg otthon ordibáltam a tévének:
„Azért, mert nem nézi senki, baszd meg!”
Senki sem jár nőifutball-meccsekre.
Egy 20 000 férőhelyes arénában 1500 néző szokott lenni.
Abból nincs sok bevétel.
Az ilyenekért szokták kirúgni a szervezőket, baszd meg!
Nem mondom, hogy egy női sportoló sem…
Ott van Serena Williams, vagy a UFC-s nők. De a te sportodat kurvára senki nem nézi.
Ők meg még a férfiakra dühösek miatta, baszd meg!
Folyton ez a faszság! Miért velünk kiabáltok?
Ez nem a mi dolgunk!
Nem az én dolgom, hogy érdekeljen a szaros női foci, baszd meg!
Nekem ott vannak a férfisportok!
Ez a ti hülyeségetek, nem?
Ott van például a női kosárlabda.
A WNBA-ből senki sem lett covidos.
Senki.
Mert már 25 éve minden este 300-400 néző előtt játszanak.
Ráadásul a férfi liga támogatásával.
Kaptatok egy saját ligát, baszd meg! Mégsem jártok a meccsekre.
Hol vannak a feministák?
A nézőtér dugig kéne legyen feministákkal!
Kifestett arccal kéne mellet villantaniuk a mez alól!
Tombolniuk kéne, mint a hátul ülő csávók, akik a pasicsöcsüket mutogatják!
„Engem mutatnak? Sikerült?”
Ja. Nem vagytok ott.
Egyikőtök sem jár a kurva meccsekre.
Senki. Ti nem álltatok melléjük, nem én.
Nem a férfiak. A WNBA kudarca a nők kudarca.
Hölgyeim! Nevezzétek meg az öt kedvenc WNBA-játékosotokat!
Gyerünk!
Hadd halljam! Akkor öt WNBA-csapatot!
Akkor legalább a városotok WNBA-csapatát! Úgysem tudjátok, baszd meg!
Mert kurvára leszarjátok.
Minden este az üres stadionnak játszanak. Borzasztó, baszd meg. Nem igaz?
És közben Kardashianék
milliárdokat keresnek.
Vagy a Real Housewives realityk!
Dől hozzájuk a pénz, mert a nők azt nézik.
A pénz nem hazudik.
Nem azt a szart nézitek, hanem emezt.
Dől a nőktől a pénz azokhoz a picsákhoz.
Belefulladnak a táskákba, a cipőkbe meg a botoxba.
Dől a lé.
Dől hozzájuk a lé.
Ja. Szóval a pénz nem hazudik.
Inkább a Real Housewivest nézitek,
amiben nők csesztetik egymást.
„Talán ezért hagyott el a férjed!
Talán ezért hagyott ott! Ezért nincs gyereked, te hülye picsa!
Olyan lapos a segged, mint a csöcsöd, te kurva!” Nem?
A pénzetekkel szavaztok. Inkább ezt nézitek, és nem azt,
ahogy nők egy csapatként elérnek együtt valamit.
Inkább azt nézitek, ahogy kicsinálják egymást.
Ja. És még nincs vége.
A végén a férfiakkal kiabáltok, baszd meg.
Tisztázzunk valamit! Én fizetem az italodat.
Én állítom meg a baltás gyilkost, ha be akar mászni az ablakon.
És még a WNBA-t is én nézzem helyetted?
Hol van itt az egyenlő teherviselés?
Ja.
Nem tudok a nők pártján állni az ilyen szarságokban,
mert a valaha készített összes vizsgálat arról, hogy ki az okosabb,
a nők, vagy a férfiak, arra jutott, hogy a nők.
Mindegyik, baszd meg.
Hölgyeim, szerintem ne tapsoljatok!
Tudjátok, mekkora pöcs vagyok.
Ebből úgysem fogtok jól kijönni.
„Azt mondta, szép vagyok?
Te jó ég!”
Hagyd ott a kapcsolatot!
Szóval minden tanulmány szerint okosabbak vagytok.
Felmerül a kérdés:
ha ilyen okosak vagytok, miért vagytok ebben a helyzetben?
Nos?
Nem az olyan fickók miatt, mint én.
Hiába akarjátok rám kenni. Nem.
Hölgyeim, láttatok már kocsmát meccsnapon? Nem néztetek be, hogy kik vannak ott?
Nagy melákok ugrálnak egymásnak a sörhasukkal.
„Rá fogadtam a tippmixen!
Pacsi!
Kérsz még sajtgolyót?”
Nem gondoltátok még végig a nagy női agyatokkal,
hogy ezek nyomnak el titeket, baszd meg?
Ezek?
Megállíthatatlanok lennétek.
Egy gond van: hogy imádjátok kicsinálni egymást.
Milyen csönd lett!
Látom ám a mocskos kis trükkjeiteket.
Ha úgy támogatnátok a WNBA-t,
mint ahogy a dagadt nőket, akik büszkék a testükre,
és emiatt már nem a vetélytársaitok,
akkor a női liga több pénzt hozna, mint az NBA.
Még egy ilyen szomorú dolgot, Istenem!
„Egy gyönyörű istennő vagy! Milyen jól áll az a bikini!
Ha így néznék ki, öngyilkos lennék. Egyél még! Egyél!
Vágják csak le a lábujjadat, dagadt picsa!” Hihetetlen.
Ha látsz egy alkoholistát, mit mondasz? „Te jó ég!
Ájultan fekszel a hányásodban! A gyerekeid sírnak!
Te hős! Te isten!
Csak így tovább!”
Nem! Azt mondod: „Szedd össze magad, baszd meg! Állj le a piával!”
Valami hihetetlenül zseniális,
ahogy az átlagos kinézetű nők valahogy elérték,
hogy ne legyenek reklámok gyönyörű nőkkel.
Az ilyen kurvára átlagos, ki nem szarja le típusú nők.
Őszinte vagyok.
Itt a városon kívül még lehetek őszinte.
Az ilyen ki a faszt érdekel,
a nevére sem emlékszem típusú nők.
Nem?
Nézik az istennőket, és nem bírják ki, baszd meg!
„Hogy tudnék ezzel versenyezni?”
Sehogy.
Hogy lehetsz ilyen arrogáns?
Ha egy filmben Brad Pitt leveszi az ingét,
én nem kérdezem meg, hogy hogy versenyezzek vele.
Sehogy. Nem tudok.
Egy ronda, kopasz, narancssárga fickó vagyok.
Vicceket írok.
Lámpabúrát teszek a fejemre.
Tudom a helyem, értitek?
A porból csodálom a nálam szebb embereket.
Hölgyeim, motiválni próbállak titeket.
Nem tudom, átjön-e.
Szóval, ha őszinte vagyok…
Ha túllépek az indokolatlan gyerekkori haragomon…
Azt próbálom mondani, hogy okosabbak vagytok,
és többen is vagytok.
Nem tudom.
Nem tudom, mit mondjak még. Próbálok… Nem tudom.
Próbálok jobb emberré válni, miközben megy ez a sok szar. De tényleg.
Van egy új próbálkozásom. Igyekszem segíteni a hajléktalanoknak.
Néha segítek, néha nem.
Kedvfüggő, meg hogy mennyire parák.
Vágjátok, nem?
Szóval a következőt csinálom.
Valamit muszáj,
mert a fejesek nem csinálnak semmit.
A régi ruháimat elviszem a sátorvárosaikba, és elosztogatom.
Jó dolog. De azért valamit tisztázzunk!
Nappal kell menni.
Értitek? Nappal.
Amikor fáradtak az esti bunyó után,
lassan lejönnek a szerről, amit belőttek,
és rájönnek, hogy egy szög van a vállukban.
Fáradtan kell elkapni őket.
Este ne menj,
mert megsütnek vacsorára, és örökre eltűnsz.
A felüljáró alatt bármi megtörténhet.
A mai hajléktalanok már nem olyanok,
mint gyerekkoromban.
Gyerekkoromban a hajléktalanok csavargók voltak. Pórul járt emberek.
Részegesek.
Akkor még nem ez a Viharszigetes faszság ment,
nem fákkal beszélgettek.
Te csak ennéd a buggyantott tojásodat… Ő meg bámul befelé az étterembe.
Ja.
Gyerekkoromban úgy 15 percig tűrték, ha valaki nyilvánosan őrült.
Aztán jött egy furgon,
és kiszállt két ápoló.
„Mi újság, cimbora?
Nagy ribilliót csináltál, mi?
Nincs kedved felpróbálni ezt az inget?”
„Oké, de miért ilyen hosszú az ujja?”
„Hogy hátraköthessük a kezed,
mert megőrültél, baszd meg!
Ne ijesztgesd már itt az embereket!
Be a kocsiba, faszom!”
Beszállt a furgonba, és kész. Ment a bolondokházába.
Ennyi volt. Bumm, bolondokháza!
Egy baj volt: a bolondokházában dolgozók elkezdték kefélni a betegeket.
Hiszen mindenki tudja: az őrültek jók az ágyban.
Szóval dugták őket.
Ez az igazság.
Ne rám legyél mérges!
Rázhatod a fejed, de…
Megbaszták őket, értitek?
Ott kefélték őket a dokik lengő köpennyel.
Míg végül, évtizedek után,
végre betévedt valaki, akinek volt szíve, hogy itt meg mi a kurva élet folyik?
Úgyhogy mindet bezárták, a betegeket meg kiengedték.
Ők meg rohantak ki, mint Mike Myers, és felugráltak a kombikra, meg ilyenek.
Szóval nappal kell elmenni hozzájuk.
Azt kell mondjam, hogy amikor megállok a sátorvárosnál,
mindig jól érzem magam.
„Ez jó. Segítek egy honfitársamnak. Ha én lennék a helyükben, örülnék neki.
Rémes, hogy így kell élniük, baszd meg!” A kocsiban még ezt gondolom.
De amint kinyitom az ajtót, és megcsap a szag…
„Mi a faszt csinálok? Jézusom, ezek állatok!”
Nincs igazam?
Olyan érzés, mint amikor a szafarin
ülsz a Land Roverben,
és odakint látsz egy leopárdot.
Mit reagálsz? „Nézzétek, egy leopárd!” Nem?
De ha egy kátyú kidob a Range Roverből, baszd meg… „A kurva életbe, egy leopárd!”
Szóval ahogy leparkolok, úgy érzem magam, mintha én lennék az Állam bácsi.
De amint kiszállok… „Mi a faszt keresek itt?”
Így közelítek.
Mindig van valami mozgolódás.
Valaki átsántikál az úton, vagy valami.
És sosem mertem elég közel menni ahhoz, hogy beszélgessek velük.
Mint ahogy a hírekben szoktak.
„Ejha! Ön pár hónapja már itt él, igaz?
Milyen egy sátorban lakni?”
Baszd meg, hány embert kábíthattak el, mire valakivel tudtak interjút csinálni?
Jöttek a kábítólövedékeikkel, mi?
A többieket leszedálták. Hídfőállást alakítottak ki.
Szóval…
Szóval úgy 25 méterre közelítem meg őket. Onnantól így megyek.
Aztán mindig beszarok. Mindig.
Huszonöt méternél elkiáltom magam: „Ingyen ingek!”, aztán futok a kocsihoz.
És elkezdek mindenfélét beképzelni.
Például hogy valaki kiront az egyik sátorból egy léccel.
És rohan felém.
Mindig futok egy kört a kocsi körül beszállás előtt.
Mert a hajléktalanok nehezen változtatnak irányt.
Évek óta a járdán alszanak,
úgyhogy szörnyű a csípőjük. Mint egy amerikai focistáé.
Le kell lassítsanak irányváltás előtt, mint egy üdülőhajónak.
Addig te megkerülöd a kocsit, beugrasz, és elhajtasz.
El bizony. Kicsit több hely lett a szekrényben.
Úgyhogy megint telepakolhatod
újabb felesleges szarokkal, ahogy szoktad.
Amerika!
Hogy micsoda?
Amerika!
Igen, Amerika! Ne gondolkozz, csinálj, amit akarsz!
Vedd elő a farkad, vagy bármi!
Ez volt George Washington álma.
Igaz?
Ideje lenne lekapcsolni az internetet.
Egy adag hülye okoskodik
a presszóban, ennyit ér az egész.
Tapsolhattok, de ti is ott vagytok a neten. Mint én.
Tegnap este hat órát neteztem.
Azt kerestem, eszik-e valami hódot.
Van természetes ellenfele?
Na mindegy. Sok hülyeséget mondtam már ma,
de higgyétek el, megváltoztam.
De komolyan!
Idén volt egy különleges élményem.
- Baromság! - Pedig igaz. Nem hiszitek?
Valaki bekiabált, hogy baromság. Miért mondod? Mert nem hiszel nekem?
Vagy mert nem akarod, hogy elmenjek?
Erről van szó?
Jaj, elhagyom a dühös férfiak kis világát?
„Nehogy már boldog legyél! Így elpuhultál?
Másokat ölelgetsz? Szereted magad?
Sírsz, ha valami cukit látsz? Mi ez? Tarts ki!
Utáld az embereket!
Nyúlj be a pisztolyért az ülés alá! Gyerünk!”
Ez az!
A lényeg: februárban életemben először kipróbáltam a varázsgombát.
A legjobb államban vagyok, hogy ezt elmeséljem.
Komolyan, nektek
varázsgombát kéne rakni a rendszámtáblátokra.
Oké, na mondom.
Én ilyenekkel eddig nem szórakoztam. Mindig is inkább ittam
Mindig a pia volt az én mérgem. Ja, tudjátok.
Nyugi! Olyan félelmetes, amikor a fehér fickók elkezdenek őrjöngeni.
„Ez az! Úgy van!
Király!
Építsd meg a falat! Ez az!”
Csak hülyülök, nyugi!
Félelmetes ezt hallani, de ilyen férfinak lenni.
Nem lehetnek érzelmeink.
De a pia előhozza őket.
„Csinálj valami hülyeséget, az elnyomja!”
Szóval, ja. Én mindig inkább ittam,
nem szórakoztam pszichedelikus szerekkel.
Úgy történt a dolog, hogy kint voltam a sivatagban, haver,
lepasszoltuk a gyerekeket, minden oké.
És már az ötvenes éveimben járok,
úgyhogy ha most nem, akkor soha.
Egy illető, aki egyes források szerint az előző fellépő volt, azt mondta:
„Jól van, öreg.”
Jó srác.
Szóval azt mondja: „Jól van.
De csak egy kicsit vegyél be!”
Mindig ez van, hogy megkérdezik,
mennyire akarod szétcsapni magad.
Egy ilyen kis négyzet a gomba.
„De meg ne edd az egészet!
Harapd le egy sarkát,
nyald meg a másikat, aztán meg dörzsöld a…”
„Arcon keresztül szívódik fel!”
Mondom, jól van. Megkérdezi, hogy milyen mélyre mennék.
Mondom, csak egy kicsit, ne durvuljunk! Azt mondja, jó. Ettem egy kicsit.
Kicsit hányingerem lett. Az elején a fűre emlékeztetett,
de aztán feltűnt, hogy bizonyos élettelen dolgok
mintha lélegeznének.
A hűtő úgy nézett ki, mintha futott volna egyet a ház körül.
Kicsit…
Nem volt félelmetes, csak kicsit kifulladt.
A tévé egyre nagyobb lett. Úgy éreztem, mindjárt rám esik.
De elvoltam.
Tudtam, hogy a tévé nem lett nagyobb.
Ha meg mégis, nem érdekel.
„Öntsd rám a pixeleidet, leszarom!
Én elvagyok. Trippelek. Nevetgélek.”
Csak nevetgéltem, összefolytak a dolgok,
és minden kurva jó volt.
De hirtelen, úgy egy óra után,
hirtelen elöntött az érzés, hogy milyen magányos vagyok,
és hogy senki sem szeret.
Mondom, tudtam, baszd meg!
Tudtam, faszom! Ezért nem próbáltam ki soha.
Túl gázos a múltam.
Tudtam, hogy nem Isten meg egyszarvúk fognak várni, baszd meg.
Nem szivárványcsúszdázni fogok, meg a fűben hemperegni.
Tudtam, hogy engem a Sátán vár, baszd meg.
Egy késes fickó, vagy valami.
Mondom, jól van, húzz be a szakadékba! Lássuk, mennyire vagyok elcseszett!
És teljesen elárasztott ez az érzés.
Nem is tudom, hogy írjam le. Nem is érzés volt.
Hanem a valóság. A valóság!
Szóval kurvára be voltam fosva. Mondom, mi a fasz?
És nem tudtam szabadulni.
Futhatok akármeddig, baszd meg,
ez ott marad velem.
Mindenki más jól elvolt, és nem akartam elrontani a bulit,
úgyhogy levágtam valami ilyet: „Átmegyek a hálószobába, haver!
Nézd, milyen vicces a hűtő! Hűtő!
De király!
Csak kicsit hányingerem van.”
Előadtam magam.
Átmentem a kurva hálószobába,
és csak feküdtem ott.
Mondom, mi a fasz?
És amikor azt hittem, már nem lehet rosszabb,
mindig még mélyebbre süllyedtem. Meg még mélyebbre.
Úgy félórával később bejött a feleségem.
„Szia, hogy vagy?”
Férfiból vagyok.
„Jól vagyok! Minden oké.
Minden szuper.
Tök jó.”
Ledőlt mellém.
„Kicsit hányingerem van. Ez nekem sok.”
Ott feküdt mellettem, de még mindig ugyanazt éreztem.
Hogy nem szeret senki, és borzasztóan magányos vagyok.
Ahogy a nejemet néztem, elkezdett motoszkálni a fejemben,
hogy: „Baszd meg, jól házasodtam?”
„Miért nézem a…”
Tudom, kurva gázul hangzik, de ha régóta házas vagy,
ez gomba nélkül is eszedbe jut úgy hathetente.
Ez van.
Meglátod valami fura szögből a feje oldalát,
és elkezded végiggondolni, hogy miért szólítottad meg anno.
El is mehettél volna mellette. Miért mutatkoztál be?
Nem is ismertétek egymást.
Semmi sem volt köztetek.
Mi történt volna, ha sosem szólítod meg?
Ez úgy hathetente beugrik. És nem gáz.
Ez annyit jelent, hogy még nem veszítetted el magad.
Bár szereted ezt az embert, de még mindig
motoszkál néha a fejedben, hogy kirúgnál a hámból.
Szóval még jobban kiakadtam tőle,
hogy a feleségemről is ezek ugrottak be.
Mondom, baszd meg, hol a vészkijárat? Hogy jutok ki ebből? Ez egy kurva babzsák!
Nem tudtam kimászni az érzésből. Mondom: „Baszd meg!
Gondolj a gyerekeidre!” Szeretem a gyerekeimet,
és ők is szeretnek, tudom. Ez nem kérdés.
Elkezdtem a gyerekeimre gondolni. És még akkor is ugyanezt éreztem.
Mondom, ez meg mi a fasz?
Ez hülyeség.
Csak feküdtem ott tovább.
És lenyugodtam.
És rájöttem, hogy tudom, mi ez, baszd meg!
Így éreztem magam gyerekkoromban.
Ja.
Ilyenek voltak a 70-es, 80-as évek.
Mindkét szülőd dolgozott. Háromévesen már kulcsot kaptál a házhoz.
„Ne mássz már folyton a pofámba, fiam!”
Őrület volt, baszd meg.
Ezek dühös idők voltak, és én ekkor voltam gyerek.
Akkoriban féltél az apádtól meg a nagyapádtól.
Beszéltem már ilyenekről, de még nem dolgoztam fel, úgyhogy ez lesz a téma.
Szóval kurvára…
Imádom látni, hogy a mai gyerekek szeretik az apukájukat.
„Apa, játszol velem? Apa, menjünk biciklizni! Apa!”
Az én időmben az ment: „Apa! Bassza meg, jön Apa!
A kurva életbe!
Futás! Ugorj ki az ablakon!
Anya, mégis mit láttál benne?”
Őrület volt, baszd meg.
Tiszta őrület volt az egész, a kurva életbe! És nem csak nálunk.
Szeretem a szüleimet. Ez ilyen világ volt. Mindenki meg volt bolondulva. Féltem.
Bárki hozzám érhetett. Más felnőttek megüthettek.
Aztán amikor hazaértem… „Mi a faszt csináltál? Adok én neked!” Őrület volt.
Ha egy tanár elkapott, a nyakamba vájta a körmét.
Erre otthon? „Nyilván megvolt rá az oka!”
Értitek? Ez a faszság ment.
A tesóimmal szétvertük egymást.
Vágjátok.
Meg a kutyát hergeltük, aztán mindenkit megharapott.
Mégsem vitték el. Egyszer arcon harapott.
Faszkodtam vele, amikor evett, így…
Erre arcon ragadott!
Így. Apámnak kellett összevarrnia a sebet.
Mégsem vitték el azt a kutyát!
„Jó kutya az, csak felhúztad!”
„Minek nyomtad az istenverte arcodat
a kurva kutyához?”
Ja. Szóval ezért volt ez az érzés.
Fura volt. Mint A Brady család és A legyek ura kombinációja.
Papíron jól hangzott.
Kombink volt, folyton…
Mint Norman Rockwell képein! Mise után elmentünk fánkozni…
Ja szóval, kurvára… Na mindegy.
Nem tudom. A lényeg, hogy végül…
Apám olyan ember volt, aki kimondta, amit gondol.
Tudjátok, milyen az.
Például bizonyos kor után a nők levágatják a hajukat.
Amikor már van pár gyerekük, rövidebbre vágják,
mert nincs rá idejük.
Olyan kis Hillary Clintonos hullámmal.
Vágjátok! Hátul még fel is nyíratják néha.
Amikor először dugod őket hátulról, olyan, mintha Eric haverodat kefélnéd.
Vágjátok!
De szereted a feleséged, úgyhogy azt hazudod neki,
hogy jól néz ki.
„Tök jó! Mindig is gerjedtem Geraldine Ferraróra.
Te jó ég, de menő!”
Apám leszarta.
Mikor elhoztuk anyát a fodrásztól, felkiáltott: „Jézusom, mi ez a szar?
Mi a faszt csináltak a fejeddel?
Úristen! Úgy nézel ki, mint egy férfi, baszd meg!”
Anyám meg csak ült ott, és…
Mi meg hátul: „Szóval ilyen egy normális kapcsolat!”
Ja.
Aztán mindannyiunknak mindenféle testi bajaink lettek,
mert ennyire stresszes környezetben nőttünk fel.
Minden félelmetes volt. A tesitanárok, az újságkihordás…
Mindenkitől féltünk, faszom.
Apám egyszer beszólt a papnak, hogy nem érdemli meg a reverendát.
Nem tudom, hogy történt. A ministránsok beosztása volt a téma,
és talán azt akarta, hogy másik misén vegyek részt,
apám meg valamin kiakadt.
„Nem érdemel reverendát, bassza meg!”
A csávónak leesett az álla. És a legjobb, hogy a következő héten ott ültünk a misén.
Egy hete nem beszéltek, Apa meg besétál:
„Dicsértessék, mi a helyzet?” Mintha mi sem történt volna.
Szóval mindenféle testi tüneteink voltak.
Az egyik tesómnak a gyomrával volt baj,
a másiknak krónikus hátfájása volt.
Nekem úgy harmadikban hullott a hajam.
Harmadikban csomókban hullott a hajam,
mintha a Wall Streeten dolgoznék.
Stresszeltem, hogy minden játékot elpakoltam-e,
mindent elmostam-e…
„Most mibe köt bele? Mindig van valami!
Mit csináljak, baszd meg? Megölöm!
Megölöm, az lesz a legjobb.
Álmában megfojtom egy hosszabbítóval. Közben beletaposok a hátába.
„Billy nem tud megfelelően összpontosítani az órákon.
Nem használja ki a képességeit.” Ismerős?
Szóval megkóstoltam azt a kurva gombát.
Rémlik?
És rájöttem, hogy mindezt ott hordoztam magamban.
És lehet, hogy ezért ittam annyit.
Lehet, hogy azért szóltam le a nőket… Mindennek ez volt az oka.
Minden fost ezért csináltam, a jót és a rosszat is.
Mondom, oké, leteszem a piát,
és feldolgozom ezt a sok szart,
mert a feleségem…
Talán feltűnt, hogy picit indulatos vagyok.
„Mi, Bill? Nem is!” Ja.
Szóval annyira el vagyok baszva,
és olyan elbaszott korban nőttem fel, hogy nem gondoltam magam indulatosnak,
mert nem ordibáltam otthon senkivel, baszd meg.
Persze, a feleségemmel tudunk veszekedni,
de azért nem azt mondom neki,
hogy baszd meg, te kurva! Ilyen nincs.
Nem kiabálok a gyerekekkel sem. De…
De azért ki tudok akadni.
És régebben nem gondoltam, hogy ez gond.
A feleségem mondta, hogy gond, de rá nem hallgattam.
Miért hallgattam volna? Folyton csak kritizált!
Csupa rossz értékelést kapok tőle a férjek Yelpjén.
„Nem volt jó élmény.”
„Ez csak fél csillagot ér.” Sehol egy kurva dicséret!
Egy idő után kialakul a szelektív hallás.
„Mi az, megint elszúrtam valami? Ja, csak te magyarázol!”
„Na, mi bajod van már megint?”
„Most min kéne dolgoznom?”
„Hallgatlak, baszd meg!”
Szóval nem hallgatok a drága feleségemre.
Mert hülye vagyok.
Egyik nap megtanultam a leckét.
Reggelitájt volt.
Úgy alakult, hogy volt egy nyugodt 20 percem.
Két négy éven aluli gyerekkel ilyen csak szökőévente van.
Mondom, baszd meg! Csinálhatok magamnak reggelit, mint a régi szép időkben!
Sütök két tojást, csinálok pirítóst,
odaégetem a bacont, ahogy én szeretem.
Ez kurva jó lesz!
Szóval jól elvagyok, készítem a fullos reggelimet,
leülök enni, ott a narancslé, a pohár víz…
Mint a reklámokban, baszd meg.
És ahogy leülök, felvillan a telefonom,
mert üzenetet kaptam a haveromtól.
„Öreg, nem jössz a Zoomos meetingre?
Öt perce kezdtünk, ezen részt kéne venned.”
És ekkor elborult az agyam.
A kurva életbe! Nyilván meetingem van!
Nyilván meetingem van,
mert egy telibebaszott repedtsarkú kurva percem sem lehet egyedül!
Repült mindenhova a kurva pirítós.
Eldobáltam mindent.
Aztán hirtelen felbukkant az akkor 2,5 éves lányom,
és sírva beszaladt a konyhába:
„Bocánat, Papa! Bocánat!”
Mondom, basszus!
Leguggoltam hozzá. „Gyere, bújj ide!
Nem veled kiabáltam. Apa sosem kiabálna veled.
Szeretlek, kicsim! Apa a telefonnal kiabált, érted?
Apa néha kiabál, ha rossz dolgokat hall a telefonból.
Apának problémája van. Sajnálom. Veled sosem kiabálnék!”
Éreztem a könnyeit az ingemen.
„Sosem tennék ilyet, kicsim! Szeretlek! Te szeretsz?”
Azt mondta, igen. Mondom, akkor jó.
Aztán azt a módszert alkalmaztam,
tudjátok, hogy irányba állítod a gyereket, és kicsit megindítod.
És rám szakadt, hogy mit tettem
a 2,5 éves gyerekemmel, és most elmegy.
Azon gondolkoztam,
hogy mennyire voltam gáz.
Most leül játszani, és elfelejti,
vagy ezen múlt, hogy nem lesz űrhajós?
Mit tettem?
Azt hittem, jobb vagyok az apámnál, erre ugyanazt csinálom, mint ő.
Gyűlöltem magam, baszki!
Nem mentem a meetingre. Nem reggeliztem.
Csak felmentem kicsit egyedül lenni.
Csak egyedül akartam lenni. De ha nős vagy, akkor ez nem így megy.
Értitek?
Főleg, ha ilyen durván elcseszel valamit.
És ilyen hangosan.
Tudtam, hogy ott jön a folyosón.
Tudtam, hogy kielemezzük, mi történt.
Hozza a projektort meg a vetítővásznat.
Én meg csak feküdtem. „Istenem!
Kérlek, csak két percem legyen megnyugodni!”
De nem, azonnal berontott. „Nos!
Megbeszélhetjük ezt a kis konyhai incidenst?”
Mondom, nem, drágám, egy percet kérek.
Fejben még nem vagyok itt. Elcsesztem, tudom.
De leszarja, és igaza van. Az ő lánya is.
Úgyhogy belekezd. „Ha azt hiszed, ez belefér ebben a kurva házban…”
Szóval jött ez a sok szar.
És bár teljesen igaza volt, én még nem álltam készen ezt befogadni.
Úgyhogy kikapcsolt az agyam. „Ők az én gyerekeim is, és…”
És csak ültem ott.
Feküdtem az ágyon, próbáltam nem haragudni.
Mert ő nem csinált semmit. Csak néztem, hogy mozog a szája, de nem hallottam.
Aztán elkezdtem a híreken agyalni. Beugrott egy hír.
Úgy évente, másfél évente van egy ilyen hír,
hogy egy csávó soha semmi rosszat nem tett,
minden vasárnap járt templomba,
átsegítette a néniket a zebrán…
És váratlanul megölte a feleségét.
Az ilyesmi ilyen helyzetekben történik. Biztosan.
Nem hagyták, hogy szóhoz jusson.
Mert tudtam, hogy elbasztam, de…
De tudtam, hogy igaza van, úgyhogy csak ültem, és hallgattam.
Egy mellékes megjegyzés: ha legközelebb egy csávó,
aki sosem csalt adót, váratlanul megöli a feleségét,
érdemes lenne megvizsgálni, hogy mit mondott a nő.
Nem? Csak mondom!
Érdemes minden nézőpontból megvizsgálni a problémát.
Na, a lényeg.
Szerettem apámat, meg minden, de van, amit jobban akarok csinálni.
És nagy eredményem, hogy a gyerekeim nem félnek tőlem.
Ha valamit elbasztam, leguggoltam hozzájuk,
elmondtam, hogy hibáztam, bocsánatot kértem.
Szóval a gyerekeim nem félnek tőlem. Király.
A lányom már kicsit nagyobb, 4,5 éves.
Ha elkezdek kiakadni, ő segít, hogy leálljak.
Mert amint meghallom a cuki hangját,
beugrik, hogy „Bocánat, Papa!” és…
Nagyon vicces. Mondjuk a konyhában vagyok, mindig ott ügyködök valamivel.
Egyik nap lejövök. „Mi a faszom ez az új kenyérpirító?
Mi baj volt az előzővel?
Le kell szedjek egy appot, hogy megpirítson egy telibevert kurva…”
Erre hirtelen meghallom a hangját.
Mondjuk a másik szobából. „Apa, ne kiabálj!”
Amint meghallom, leállok. „Igazad van. Ne haragudj!”
„Letöltöm az appot. Bocsi!
Bár mire letöltöm, már kész lenne a kurva pirítósom!”
„Ne beszélj csúnyán, Apa!”
Ilyeneket mond.
Hetente egyszer filmezős estét tartunk.
A kedvenc programom. Nézünk valami Pixar-mesét.
Tök jó filmjeik vannak, gyerekeknek és felnőtteknek is élvezhető. Kurva jó.
Leülünk a tévé elé popcornnal.
A nappaliban okostévénk van.
És ez tényleg okos.
De még milyen okos!
Az a kurva tévé!
Olyan rohadt okos, hogy amikor lekapcsoltuk a villanyt, hogy filmezzünk,
és benyomtam a bekapcsológombot…
Ami eleve hiba volt, ezeken nem szabad benyomni.
Ha benyomod, baszhatod. Két másik gombot kell benyomni.
„Miért ezt kell benyomni, baszd meg?”
„Ne kiabálj!” „Bocsi, igazad van.”
Szóval ha le van kapcsolva a villany, a tévé nem kapcsol be.
Azt hiszi, hogy ha sötét van,
nyilván senki sincs a szobában.
Vagy csak alszik valaki a kanapén, és véletlenül nyomta be a távirányítót.
Én meg ott állok a sötétben:
„Be fogsz kapcsolni, mert én vettelek, és én azt mondom, baszd meg!”
A kislányom beszalad.
„Apa, ne kiabálj!”
„Igen, igazad van. Ne haragudj!”
„Apa, miért kiabáltál így?”
„Mert egy csomó pénzt adtam ki a tévéért. Le akarok ülni veletek tévézni,
de nem hajlandó bekapcsolódni.
Mindig kitalál valamit.”
Úgyhogy a vállamra tette a kis kezét: „Semmi baj, Apa!”
Értitek? Azt sem tudja, ez mit jelent.
Csak megtanulta a feleségemtől, hogy mikor kell mondani.
„Semmi baj, drágám! Nyugalom! Kapsz másik lufit.
Veszünk másikat!”
Úgyhogy nekem is ezt mondta. „Semmi baj, Apa!”
A kis cuki kezével a vállamon.
És valahogy szíven ütött a dolog.
Igazad van! Tényleg semmi baj.
Felkapcsolhatom a lámpát. Lazíthatok. Nem is kell a tévé.
A lényeg, hogy veletek lehetek. Ez tök jó.
Egy fél pillanatra nagyon jó élmény volt.
Egy pillanattal később meg rájöttem, mekkora lúzer vagyok.
Mennyire kell ahhoz elbaszottnak lenni, hogy egy 4,5 éves legyen a life coachom,
és ő bombázzon kemény igazságokkal?
Na mindegy.
Próbálok józan maradni, amíg össze nem állnak a dolgok.
Nem akarok hazudni, ez kurva nagy szívás.
Mindennap józanul kell megküzdenem az élettel.
Imádkozom, hogy tudjak aludni. Istenem, legyen már vége!
Gyűlölöm a boldog józan embereket.
„Csodálatos! Átjár az életerő! Mennyi energiám van, baszd meg!”
Mikor jutok el végre én is ide?
Heti egyszer iszom egy shake-et. Az a nagy jutalmam, faszom.
Vagy egy gyökérsört fagyival. Szomorú.
Szomorú. Mint látni egy öreg sportolót, aki már futni se bír.
„A magam idejében nap közben is ittam!”
Ja.
Na mindegy.
Még el sem mondtam, mennyire örülök,
hogy itt léphetek fel.
Ez baromi jó!
Ja!
Zseniális. Egy órát állsz itt a szélben,
és máris kiszáradt a szád.
Mintha egy hajó orrában állnál.
Na, a végére pár vicces sztori.
Lassan mennem kéne.
Hogy állunk? Jól van, jók vagyunk.
Na, egy jó sztori.
Pár évvel ezelőtt,
még mielőtt elkezdődött ez a kurva járvány,
az Anyatermészet béna próbálkozása a megfelelő adag ember kiirtására…
Elcseszte az időt. Úgy állt hozzá, mint egy szakdolgozathoz.
Szóval New Yorkban dolgoztam egy filmen. Egy tűzoltót játszottam.
Nem vagyok a legjobb színész, ez van.
Páran láttátok.
Remélem pénzért, sóher gecik!
De biztos ingyen néztétek meg, szemetek!
A színészi képességek hiányát a külsőmmel kompenzálom.
Úgyhogy növesztettem egy jó nagy, idétlen tűzoltóbajuszt.
Ha be voltam öltözve tűzoltónak, meg bekoszolták az arcomat, tök jól állt.
Úgy néztem ki, mint aki 20 éve tűzoltó.
De amint levettem a jelmezt,
megmosták az arcomat, és visszaöltöztem civilbe,
hirtelen átváltoztam egy szomorú, öreg, meleg fickóvá,
akit elkerült a szerelem.
És amilyen szerencsém volt, júniusban forgattunk New York Cityben.
Hamar megtudtam, hogy ez a meleg büszkeség hónapja.
Az egész hónap!
És ezt ott nagyon komolyan veszik, azt elhihetitek.
Faltól falig tele van melegekkel minden utca. Majd felborul a sziget!
Rengetegen vannak.
Én meg csak nézem, hogy fú, baszd meg!
Egy hónapig ez lesz?
Egy narancssárga,
Freddy Mercury-stílusú faszkefe van az arcomon!
Mindenki utánam fog füttyögni az utcán!
És kurvára ki is voltam pattintva a szerephez.
És tudjátok, mi történt? Június 30 napja alatt
rám sem nézett egyetlen meleg sem, baszd meg.
Pláne nem nyomultak rám.
Ilyen öregnek és visszataszítónak még soha életemben nem éreztem magam.
Az egy dolog, hogy ha férfiként
annyira megöregszel, hogy már rád sem néznek a nők.
Eljön az az életkor, és tudod is, hogy közelít.
De arról senki nem beszél, hogy egy életkor fölött
már egy férfi sem kefélne veled!
Ez azért kemény.
Ennyire megöregedtem? A 60-as meleg pasik is
csak legyintenek rám: ennél jobbat is megkapnak. Jézusom!
„Csináltass hajbeültetést! Járj el szoliba!
Én egy 40-est is felszedek. Menj csak!”
Pánikrohamom volt, baszd meg!
„Úristen! Túl sokáig vártam a házassággal!
A gyerekekkel is! Mindjárt meghalok!”
Készen álltam lezárni az életemet.
Egyik nap a Ninth Avenue-n sétáltam, a szokásosnál kicsit több riszálással.
Próbáltam kicsikarni valami reakciót. Bármit!
Hölgyek, kapjátok be! Ti ismeritek az érzést.
Szükség van a tudatra, hogy még kelletek valakinek.
Szóval ugrándozok végig az utcán.
Bár csak kitalálnám ezt a sztorit!
Megyek a Ninth Avenue-n, és amikor felpillantok,
úgy két háztömbbel arrébb meglátok egy leszbikus csajt.
Oké? Tudom, a coloradói Boulderben vagyok.
Úgyhogy most mindenki arra gondol: „Honnan tudod, baszd meg?
Honnan tudod, hogy leszbikus volt?
Ez gáz!
Ránézésre megmondtad, hogy leszbikus?
Nem is ismerted! Akkor hogy? Honnan tudod, hogy valaki leszbikus-e?”
Egyszerű.
Onnan, ahonnan te.
Ahonnan a többi leszbikus tudja.
Nem atomfizika.
Tudom, 2021-ben nem lehet azt mondani,
hogy a leszbikusok így és így néznek ki.
Hallgattok, úgyhogy jól mondtam, igaz?
Ilyen nem szabad mondani.
Az a vicces, hogy ha belépne ide egy 20 éves fehér srác,
lenyalt hajjal, álló gallérral, papucscipőben, zokni nélkül,
akkor egyből azt gondolnád: „Egyetemista, randis erőszaktevő,
az apja bíró, úgyhogy mindent megúszik.
Most ölt meg öt embert részegen egy autóbalesetben,
de már úton van az új Dodge Challenger.”
Igaz?
Ilyet lehet mondani. Ezt meg szabad látni.
Világos, mint a nap.
De hogy valaki leszbikus?
„Fogalmam sincs!”
Mert ennyire progresszívek vagytok.
Igaz?
Fogalmatok sincsen!
Nem?
Játsszunk valamit!
Megnevezek bizonyos embereket az utcáról. Lássuk, hogy képzelitek el őket!
Építőipari munkás.
Szurkoló.
Festő.
Gördeszkás.
Leszbikus.
Ugye? Megszakad a film.
„Ilyen egy leszbikus?
Én leszbikus vagyok?
Vannak meleg barátaim, de sosem tűnt fel
semmilyen közös ismertetőjegy!”
Nem mondom, hogy minden leszbikus ugyanúgy néz ki.
Ilyen hülyeséget sosem mondanék.
Azt viszont állítom,
hogy azért van olyan, akiről egyértelmű.
Nem?
Felnyírt haj, láncos pénztárca, és így jár.
Igaz?
Persze akkor sem 100%,
de ha fegyvert tartanának a fejemhez, leszbikusra tippelnék.
Megjelölöm a D-t, leszbikus!
Igaz?
Na, szóval…
Így jön felém a csaj, baszd meg.
Én meg ott tipegek.
És egyértelmű,
hogy ha így megyünk tovább, akkor össze fogunk ütközni.
Nem akarok egy nőnek ütközni,
meg senkinek sem New Yorkban,
úgyhogy úriember vagyok.
Felmérem a helyzetet,
fokozatosan lehúzódom az egyik oldalra.
Eddig minden oké. De aztán történt valami furcsa.
Sétáltunk még úgy 25 métert, erre hirtelen visszajött velem szembe.
Mondom, ez azért kemény.
Azt hittem, probléma megoldva. Na, baszd meg, megint oldalt váltok.
Megyünk még 25 métert, erre megint átjön erre az oldalra.
Most ott vagyok a padkánál.
Mi itt a politikailag korrekt megoldás?
Mihez kéne kezdenem?
Lépjek le a biciklisávba,
ahol aztán jön egy gyerek az elektromos bringájával
65-tel, elüt,
és kiterülök az aszfalton?
És életem hátralévő részében
mindig eszembe jut a leszbikus csaj, ha esik?
Ezt kéne tennem?
Vagy adjam át az egész járdát?
„Parancsoljon, őmelegsége!”
Nem?
Vagy húzzam ki magam,
és védjem az oldalamat?
Nem?
Nem vagyok rá büszke, de én ez utóbbit választottam.
Mondom, 53 éves vagyok.
Kétszer költöztem. Van nyugdíjaskártyám. Én vagyok az áldozat!
Ennyi.
Kihúztam magam. Mondom, ez kemény lesz.
Nővel még nem csináltam ilyet.
Nyilvános helyen vagyok. Más is lát. Mi lesz ebből?
Vállalom. Ahogy közeledett,
jól bedőltem, és stabil pozíciót vettem fel,
mert olyan alkata volt, mint egy takarítónak. Engem nem lök el!
Ez nem szerepel a bakancslistámon.
Úgyhogy felkészülök. Az utolsó pillanatban
elfordult a vállával, így azzal nem jött nekem,
de az alkarjaink összeütköztek,
méghozzá elegendő erővel ahhoz, hogy megforduljak.
Tudom, erre inkább kocsival jártok,
úgyhogy röviden felvázolom a New York-i gyalogos etikettet.
Ha sétálsz az utcán,
és picit összeérsz valakivel, ahogy elmész mellette,
meg sem kell állni,
csak hátrapillantasz, hogy „Bocsi, szép napot!”
Ennyi. Aztán jön a következő szint, ami már picit komolyabb.
Ha nekiütközöl valakinek, akkor meg kell fordulni. „Bocs, nem figyeltem!”
Egy kis keleti meghajlás. „Ne haragudj!”
Mondasz valamit. „Szenszei!”
Csak ne legyen balhé.
És van egy utolsó szint.
Amikor olyan brutálisan beléd mennek,
hogy átmehetsz Dustin Hoffmannba meg De Niróba.
„Hé, baszd meg! Nem látsz a szemedtől, mi?
Kétszer is arrébb álltam, nem tűnt fel?
Te meg kétszer jöttél utánam?”
Szóval erre készülve megfordultam,
és baszd meg, ő vissza se nézett rám!
És be kell valljam, hogy ez idegesített.
De vagy három napig.
Három napig köröztem New York utcáin.
„A retkesfaszú kurva anyját, ezt szándékosan csinálta az a fasz!
Ez nem lehetett véletlen!”
És éreztem, hogy fortyog bennem a harag.
Tudtam, hogy hamarosan eljut a mellkasomba,
aztán jön a következő „Bocánat, Papa!”
De nem tehetem ezt a lányommal. Ez nem oké.
Úgyhogy utánaolvastam a haragnak.
Rákerestem: „hogy engedjünk el dolgokat”. Az empátiát javasolták.
Ha együtt érzően állsz másokhoz, ha a helyükbe képzeled magad,
akkor rá fogsz jönni,
hogy mi az ő bajuk, mi a te bajod, és mi a megoldás.
Mondom, oké. Beleképzelem magam a helyébe.
Miért váltanék véletlenül oldalt kétszer egymás után?
Elkezdtem ötletelni.
Dongalába van? Nem.
Sztrókot kapott?
Lebénult a bal oldala? Értitek?
Múmia? Falába van?
Vagy csak mindig cikkcakkban megy, bassza meg?
Mint akik tötyörögnek előtted a repülőtéren,
és ha jobbról akarsz előzni, jobbra tartanak,
ha meg balról, akkor átmennek balra, mintha tengerészek lennének?
És mindenre nem volt a válasz. Nem?
Még mindig dühös voltam.
Kurvára dühös.
Megpróbáltam leszarni. „Nem érdekel!”
De csak hazudtam magamnak.
Végül így mentem haza.
És amikor mosogattam, ami elég meditatív tevékenység…
Szóval egy héttel később mosogattam. Nem gondoltam semmire, kiürült az agyam.
És akkor egyszer csak beugrott!
Megvolt a válasz. Felnéztem.
Mondom, Úristen! Tudom, miért csinálta.
Tudom, miért jött nekem.
Azért jött nekem, mert leszbikus.
Ott volt a válasz az orrom előtt, én meg mindenhol kerestem.
Az orrom előtt volt!
Azért tette, mert leszbikus.
A legtöbben nagyon csöndben vagytok, úgyhogy a kedvetekért elmagyarázom.
Legyetek empatikusak!
Képzeljétek magatokat egy leszbikus nő helyébe!
Kikkel járnak randizni a leszbikusok? Nőkkel.
Kikkel költöznek össze? Nőkkel.
Kikkel élnek párkapcsolatban? Nőkkel.
Kikkel házasodnak össze? Nőkkel.
Mondom, Úristen! Ezt én is átéltem.
Tudom, hogy ez milyen, baszd meg.
Tudom, milyen egy ilyen rohadékkal együtt élni!
Pontosan tudom. Reménytelen.
Semmi sem jó neki.
„Nézd, vettem neked egy csillogós valamit! Ügyes voltam?”
És soha nem fogja vállalni a felelősséget a tetteiért. Soha.
Legfeljebb annyit mond, hogy „Sajnálom, de…”
Vagy mikor azt hiszed, nyerésre állsz egy vitában,
de aztán elsírják magukat, és még te kérsz bocsánatot.
Aztán végiggondolod. „Mi a fasz? Ezt hogy vesztettem el? Nyerésre álltam!”
Olyan hülyén érzed magad, hogy elmész sétálni.
És csak pörög az agyad, hogy hogy veszíthettél már megint.
Aztán rájössz, és még hülyébben érzed magad,
és meglátsz egy hülye kopaszt narancssárga bajusszal.
„Tudod, mit? Szenvedj te is, baszd meg!
Levezetek rajtad egy kis dühöt!”
Ennyi.
Hülye voltam, hogy haragudtam arra a nőre.
Inkább meg kellett volna hívni egy sörre,
végighallgatni a baját, együtt érezni vele,
és megvigasztalni. „Nem a te hibád! Te is nőt vettél el.
Nem nyerhetsz. Ezt nem nyerheted meg.”
Ja. Ha nem hiszel nekem, figyeld néha egy kicsit az embereket!
Mit látsz egy átlagos leszbikus nő arcán?
Nem egy huszonévesre gondolok. Még előtte az élet.
Csillog a szeme, nem igaz?
Nem, egy 35-36 éves leszbikus nőre gondolok,
aki kezdi elfogadni, hogy ez van.
Keress a bár másik végében egy hasonló korú nős fickót!
Nézd meg az arcát!
Aztán megint a nőét! Aztán a fickóét! Ugyanazt látod rajtuk, baszd meg!
Ja. És aztán keress egy meleg pasit!
A világ legboldogabb emberei.
Szinte már túl boldogok. Megkérdezed, mizu, ők meg: „Szióka!”
Szinte repülnek,
mert nem húzza le őket az ösztrogén, ami összetöri az álmaikat, baszd meg.
Nem.
Persze lehet, hogy csak megjátsszák.
Nem mondom, hogy minden meleg pasi úszik a boldogságban.
De ránézésre elég jól megvannak.
A legpozitívabb emberek, akiket ismerek, majdnem mind melegek.
Minden ötletedet támogatják.
„Ez az, te királynő, igen!
Csodálatos vagy! Meg tudod csinálni!”
A leszbikusok meg ülnek a pultnál, mint a kiégett zsaruk.
„A faszom kivan.
Mi a faszt gondoltam?
Tíz nap után összeköltöztünk! Mi a faszt gondoltam?
Tiszta bolond!”
Komolyan, a házas férfiaknak többet kéne lógnia leszbikus nőkkel.
Együtt hátha meg tudnánk oldani a közös problémánkat,
az együtt élést a nőkkel.
Hátha sikerülne eljutnunk az átlagos meleg férfiak életszínvonalára.
Ja. Ha ez bejött, adok egy pár tanácsot.
Ha bővíteni akarod a baráti körödet, baszd meg,
akkor hallgass rám!
Ne akármilyen leszbikus nőkkel barátkozz!
Érted? A csávóval barátkozz. Azzal, aki a csávó a kapcsolatban.
Nem a férfiasabbra gondolok. Nem vagyok hülye.
Csávó alatt azt értem, aki mindenért a hibás a kapcsolatban.
Értitek?
Egy kapcsolatban sincs egyenlőség.
Az egyik félnek többet elnéznek.
Valaki szélárnyékban halad, mint a bicikliseknél.
Az egyik megy elöl, kapja a vihart az arcába.
Igazam van?
A másik meg mögötte faszkodik.
„Ja, tényleg esik.”
Elbújik a poncsód alatt, baszd meg.
Tök mindegy, hogy férfiak, nők, vegyes, vagy bármi, mindig ez van.
Minden kapcsolatban az egyik fél mosogat, a másik meg „beáztatja az edényeket”.
Nem igaz?
Nem beáztatta. Tudod, hogy sosem fogja elmosni.
Kivárásra játszik.
Egy idő után úgysem bírod tovább.
A másik csak ül ott. Muszáj elmosnod.
És aztán? Ül a másik szobában, mintha nem tudná, mire készülsz,
és kivárja, hogy elkezdj csörömpölni a mosatlannal.
Aztán kirohan. „Mit csinálsz?
Elmosogattam volna!”
„Dehogy mosogattál volna el! Nyolc órája áznak.
Ez szoba-hőmérsékletű víz rántottadarabokkal.
Ne áltass, baszd meg, te dög! Állatok neveltek? Tűnj a szemem elől!”
„Miért kiabálsz?” Ugye?
Igen.
Minden kapcsolatban van egy fél,
aki kiveszi a szemeteszsákot a kukából,
kicsit így megrázogatja,
összeköti a tetejét, és lerakja a kuka mellé.
Mintha egy elásásra váró maffiózó lenne.
A másik fél meg fogja,
és éjszaka kiviszi a kukába, igaz?
Imádom a feleségem,
de nevetségesen béna kifogásai vannak.
„Miért nem viszed ki soha a szemetet?” „Mert félek a prérifarkasoktól.”
„Félek a prérifarkasoktól!” „Én is!
Veszett dögök.
Két-háromtagú falkákban vadásznak.
Azért nem viszed ki, mert nem akarod,
és tudod, hogy én úgyis kiviszem. Húzz innen a picsába!”
Komolyan…
Na mindegy.
Tudom, hogy sok megosztó dolgot mondtam ma.
Úgyhogy mielőtt elköszönök, szeretnék…
Kerüljünk közös nevezőre!
Megosztó időket élünk. Mindenki a biztonságra vágyik.
Vegyünk elő egy szép, kellemes, hétköznapi témát,
hogy mindenki veszekedés nélkül menjen haza!
Benne vagytok? Szuper.
Beszéljünk az abortuszról! Ugye?
Erről mindenkinek van véleménye.
„Az én testem, az én jogaim!” „Akkor menj el Arkansas-ba, te kurva!”
Igaz? Erről mindenkinek megvan véleménye.
Nekem is, és sajnos az enyémet végig is kell hallgatnotok.
Mert most elmondom.
Én nagyon furcsán állok az abortuszhoz.
Jobb, ha ezt előre tisztázzuk.
Teljes mértékben döntéspárti vagyok, mindig is az voltam.
Hölgyeim! Mondtam, hogy fura lesz.
Az Isten szerelmére, még ne ugráljatok be a csomagtartómba!
Várjátok ki a végét!
Előbb le kéne nyomoznotok, nem?
Ti meg már ugranátok a kocsiba. Mondtam, hogy fura lesz.
Mindig egyetértettem a döntéspártiakkal. Ne szóljunk bele mások dolgába!
Ez tényleg az ő testük.
Milyen jogon szóljak bele, hogy mit csinálnak vele?
Ezzel mindig egyetértettem.
De attól még úgy gondolom, hogy megölnek egy kisbabát.
Látjátok? Itt kezd furcsa lenni a dolog.
Nagy vonalakban értem a dolgot.
„Ne szólj bele!
Ez az én testem!”
Ja, ezzel egyetértek. Hagyjuk a nőket!
„De babákat ölnek!”
Ja, hát ez is igaz.
Ha őszinték vagyunk,
ez az egész beavatkozás lényege.
Nem fülfájással fekszel be.
Azért mész abortuszra, hogy kivegyék belőled a gyereket, baszd meg.
Igaz? Bemész gyerekkel, kijössz gyerek nélkül.
Mi lett a gyerekkel, mi?
Mert valami lett, baszd meg.
A döntéspártiak azt mondják, az még nem élet, mert mit tudom én, mi.
„Az első csütörtökig, vagy keddig,
vagy amíg meg nem fordult…”
Kitalálnak valamit.
Azt mondják, az még nem gyerek.
Vagy igaz, vagy nem. Nem tudom, nem vagyok orvos.
De zsigerből úgy érzem, hogy ennek nincs értelme.
Még nem baba?
Ez olyan, mintha sütit sütnék. Tepsibe öntöttem a tésztát,
beraktam a sütőbe, aztán öt perc múlva
valaki kirántja a sütőből, és a földre hajítja.
Azt mondanám: „Mi a fasz? Mit csináltál a sütimmel?”
„Az még nem süti!”
„De hát süti lett volna belőle!
Ha nem rontod el,
50 perc múlva süti lett volna.
Valami lett azzal a sütivel, te sütigyilkos rohadék!”
Nem?
Mielőtt az életpártiak ünnepelni kezdenének:
szerintem tök jó, hogy gyerekeket öltök.
Király!
Segítsetek az Anyatermészetnek! Így is túl sokan vagyunk.
Kint 55 fok van. Újabb és újabb állatfajok halnak ki.
Tele van műanyaggal az óceán, baszd meg!
Ide nem kell még több ember, faszom!
És legyél őszinte magaddal:
elértél bármi nagy dolgot az életben?
Akivel kefélsz, az elért bármi nagy dolgot?
Ha mindkettőre nem a válasz, szerinted nagy ember lesz a gyereketekből?
Nem mondom, hogy rossz ember lesz,
csak egy újabb fasz, aki nem indul el, amikor zöldre vált a lámpa,
mert a telefonját nyomkodja.
Oké, lejárt az időm. Királyok vagytok! Nagyon köszönöm. Köszönöm szépen!
Szuper volt.
Még egyszer köszönöm, hogy eljöttetek.
Hálásan köszönöm. Szép estét!
Bill Burr!
A feliratot fordította: Lipták András