Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
‏- ספיישל קומדיה של NETFLIX -
‏גבירותיי ורבותיי, ביל בר!
‏בסדר, תודה!
‏תודה רבה!
‏תודה, תודה, תודה. מה שלומכם?
‏מה המצב? בסדר.
‏אתם עומדים. שבו!
‏שבו.
‏תראו אם אני מצחיק.
‏הייתי בפנים במשך שנה וחצי בדיוק כמוכם.
‏בסדר. נחמד להיות כאן בדנוור.
‏זה חוקי ברמה המדינתית, אבל לא ברמה הארצית.
‏כולם כאן לבושים ‏כאילו הם יוצאים לטייל בטבע.
‏הפיג'מות של נורת' פייס ‏וכל החרא הזה שיש לכם.
‏כולכם חיים בפנים.
‏אם כך,
‏מה שלומכם, אנשים?
‏איך הייתה המגפה שלכם? נהניתם ממנה?
‏נשארתם בפנים?
‏אתם נזהרים?
‏לא!
‏כל כך נמאס לי שאנשים…
‏"אני לא נזהר! אני לא מאמין בזה!
‏זה הכול שקרים!"
‏אנחנו לגמרי מפולגים.
‏האנשים שאומרים, "אתה חייב להתחסן.
‏אתה חייב להתעטף ברצועת בד
‏ואתה חייב לכסות את הפנים ולעצור את הנשימה
‏כשאתה מסתכל על תמונות של אנשים."
‏ויש שאומרים, "אני לא שם קצוץ!
‏אני אלך עם הביצים בחוץ, אלך ככה ברחוב,
‏כי זה מה שישו אמר ביוחנן פרק י"ג.
‏קראתי את זה בשיעור תנ"ך. אני לא שם זין.
‏ואם אני אידבק אני אלך לבית חולים ואגיד,
‏'בסדר, תטפלו בי, צדקתם.'"
‏כולם כאלה צבועים.
‏כל הליברלים, ‏"אתם חייבים ללבוש מסכה, חייבים".
‏וחצי מהם מושכים אותה למטה כשהם מדברים.
‏היא מתחת לאף המזוין שלהם.
‏והמטומטמים האחרים, ‏הם היו פטריוטים במשך שנים.
‏"אמריקה, תאהבו אותה או תעזבו אותה!
‏תתמכו בחיילים!
‏לא מוצא חן לכם, תזדיינו מפה.
‏אמריקה! תאהבו או תעזבו." בסדר, תתחסנו.
‏"אני לא מאמין לממשלה."
‏מאיפה זה הגיע, לעזאזל?
‏חשבתי שזה הקטע שלכם.
‏חשבתי שאתם מנופפים בדגל וכל החרא הזה.
‏תקשיבו, העניין הוא כזה.
‏בחיים לא נפתור את החרא הזה ‏עד שנהיה מסונכרנים,
‏ואנחנו יודעים שזה לעולם לא יקרה, ‏זה לא יקרה.
‏אז אנחנו צריכים לארגן "משחקי רעב" ‏כדי לפתור את זה.
‏ומי שינצח, ינצח.
‏מתנגדי החיסונים נגד תומכי החיסונים.
‏יהיה שם שדה ענק,
‏וכל האנשים שלא רוצים להתחסן,
‏כל השמנים והדפוקים בשכל, כן?
‏הם יצטרכו לרוץ לכל אורך השדה
‏כדי לנסות להגיע לצד השני,
‏בזמן שמסוק טס מעליהם
‏ויורה עליהם את החיסונים.
‏בסדר?
‏יודע מה אתם חושבים. "זה לא הוגן, בנאדם.
‏אני רץ פה בנעליים הדפוקות שלי ‏ואתה למעלה במסוק
‏ויש לך רובה."
‏אז ככה אנחנו… זה ליברלי עם רובה, כן?
‏הם לא טובים בזה.
‏הוא יגיד, ‏"אלוהים אדירים, הוא חי? הוא יפגע בי?
‏אני לא מרגיש מוגן."
‏בשלב הזה, כבר תעברו חצי מהדרך.
‏אחת הרצועות בסרבל שלכם ניתקה.
‏אם תגיעו לצד השני, בסוף,
‏ממש כמו במחניים, תקבלו ניקוד.
‏"מי ניצח?"
‏זה רעיון, לא יודע.
‏אני רק…
‏לא יודע מה עוד לעשות. כבר ויתרתי.
‏אני כאילו… אני אגיד לכם בכנות.
‏במשך השנה הראשונה של החרא הזה,
‏הייתי אמריקאי, והייתי בעד כולם,
‏ואז, אני לא יודע.
‏הם נתנו לנו לצאת לכמה שבועות ‏ואז שלחו אותנו חזרה פנימה,
‏וכבר לא יכולתי יותר.
‏כאילו, "לא אכפת לי, אני לא שם קצוץ.
‏אני מקווה שעוד הרבה אנשים ימותו, באמת."
‏אבל הדבר הטוב היחיד בכל החרא הזה של המגפה,
‏ואני באמת מקווה שעד שהמופע הזה ישודר
‏זה ייחשב לא רלוונטי. לא יודע, בעזרת השם.
‏אבל הדבר הנהדר היחיד במגפה הזו
‏הוא שתרבות הביטול הזו הואטה מעט.
‏מבינים אותי?
‏כן, קשה להוציא את הזין בעבודה כשאתה בבית.
‏מבינים?
‏יש כאלה שעדיין מצליחים.
‏הם בשיחת זום בלי מכנסיים.
‏לפתע הם נעמדים והכלי שלהם מתנפנף מול המסך.
‏הם עדיין מצאו דרך לגרום שיפטרו אותם.
‏זה היה מטורף.
‏אבל זה טוב, שהסוטים האלה יצאו להפסקה,
‏כי הרגשתי שתרבות הביטול,
‏נגמרו להם האנשים שאפשר לבטל.
‏מבינים?
‏למרות איך שהם רצו שזה ייראה, ‏האמת שהייתה כמות מוגבלת של אנשים
‏שהוציאו את הזין בעבודה.
‏למרות הסטטיסטיקה, כן?
‏"בכל 1.6 שניות, מישהו מוציא את הזין שלו
‏ומנפנף אותו מול פרצוף של אישה בעבודה."
‏אתה חושב, "מה? 1.6 שניות?
‏כנראה לא שמתי לב!"
‏"כל 3.2 שניות,
‏גבר כלשהו משפיך על עציץ ‏ואז מורח את זה על פרצוף של מישהי."
‏לעזאזל! לא ידעתי.
‏כן?
‏אז למרבה המזל ‏הם הצליחו לאסוף את כל החיות האלה…
‏ונפטרו מהם, כן?
‏זה הפך להיות מעין תעשייה זעירה
‏ודרך להיפטר מגברים מסוימים
‏שאולי עמדו בדרכך, מבינים?
‏כמו כל דבר.
‏בהתחלה, אתה מסכים עם זה
‏ואז זה יוצא משליטה.
‏אז, אני לא יודע.
‏נגמרו להם האנשים וזה היה רגע משעשע מאוד,
‏כמו בשנה שעברה ‏שהתחילו לנסות לבטל אנשים שמתו.
‏זוכרים את זה? פתאום משום מקום, ‏ג'ון ויין נעשה פופולרי.
‏מה, הם מצאו צילומים
‏מסרט שלו שעוד לא יצא לאור?
‏פתאום כל האנשים הלבנים "המוערים" האלה, כן?
‏"אוי אלוהים, ראיתם מה ג'ון ויין אמר
‏בפלייבוי ב-1971?"
‏מדובר בחבורה של לבנים מזוינים,
‏שמזועזעים לגמרי מגבר לבן מת אחר.
‏"איני יכול לסבול זאת יותר.
‏איני יכול לסבול שג'ון ויין שמת כבר 45 שנה
‏אומר דברים במגזין שכבר לא קיים.
‏אני כאן בשביל השחורים."
‏האידיוטים המזוינים האלה. ‏איזה לבן מטומטם קורא לעצמו "מוער"?
‏יודעים?
‏אם באמת היית בעל מצפון חברתי,
‏היית מבין שהלבנים ‏גנבו את המילה הזאת מהשחורים.
‏שוב, כמו אלוויס, כן?
‏אבל יודעים מה? אני מאשים בזה את השחורים.
‏אחד מהם פישל בגדול.
‏הוא היה במסיבה, היו שם לבנים,
‏והוא פלט את זה.
‏"תישארו מוערים" או איך שאומרים את זה.
‏ואיזה לבן שמע אותו ואמר, ‏"מה זה היה?
‏אוי, אלוהים.
‏תישארו מוערים? אני רוצה לומר את זה.
‏אני חייב לומר את זה ליד החברים הלבנים שלי ‏כדי שיידעו שאני מגניב.
‏אוי, אלוהים, אני פאקינג אגיד את זה.
‏אני פאקינג מוער. אני פאקינג מוער.
‏אני מתעקש להיות מוער.
‏כי נמאס לי. נמאס לי.
‏אני תומך בשחורים בטוויטר מהדירה הלבנה שלי.
‏זה מה שאני עושה. אני כאן בשבילכם."
‏כל הלבנים אוהבים לשקר לעצמם
‏שאם הם היו חיים לפני 150 שנה,
‏הם היו עובדים על "מסילת הרכבת המחתרתית"
‏ומנסים לעזור לעבדים להימלט, כן?
‏"אני הייתי אחד מהלבנים הטובים, כן.
‏הייתי מקדיש חלק מהיום שלי לכך ‏ומסכן את חיי."
‏והמציאות היא שהייתם עושים אז
‏בדיוק מה שאתם עושים היום. כלום.
‏שום דבר מזוין.
‏אולי איזה האשטאג, "חיי-שחורים-חשובים".
‏"אלוהים, לבי נשבר על הספה הגדולה שלי."
‏הדבר שהכי אהבתי בצעדות ‏של "חיי שחורים חשובים"
‏היה חלונות הראווה שהיו מכוסים בקרשים,
‏והיה כתוב "חיי שחורים חשובים"
‏על הקרשים.
‏אני מת על הכפילות של המסר הזה, מבינים?
‏כאילו, "חיי שחורים חשובים, כולנו אחד.
‏אל תשרפו לי את החנות, ‏חיות מזוינות שכמותכם!
‏כולם יתקבלו בברכה בחנות הזאת.
‏כל אחד יכול להיכנס.
‏אחד אחד! אחריו!
‏זה מקום בטוח עבור כולם."
‏כן.
‏ג'ון ויין נולד ב-1907.
‏אז ככה הוא יישמע.
‏ואז כל האהבלים האלה אומרים, "זה לא תירוץ".
‏כאילו, כן, זה כן.
‏זה לגמרי תירוץ.
‏אתה התוצר של תקופתך. ‏תראו את החבר'ה הצעירים.
‏זוכרים שבמשך שנה וחצי ‏הם היו לוקחים בקבוק מים,
‏ואז עמדו מסביב, ‏ואחד מהם גלגל את הבקבוק באוויר,
‏ואם הוא נחת בעמידה, הם עשו…
‏"שיט!" הם יצאו ירדו לגמרי מהפסים.
‏אני לא הבנתי את זה.
‏אבל אני נולדתי ב-1968, אז אני,
‏"טוב, אף אחד לא ניסה להעיף את הבקבוק הצדה.
‏תעשו את זה מספיק פעמים, ‏הוא בסוף ינחת בעמידה.
‏מה קורה כאן?" נכון?
‏לא רוצה להרוס להם את הכיף.
‏הם מתרגשים, ‏הם יעלו על הקורקינטים שלהם וייסעו להם.
‏כמו איזו כנופיה או משהו. בסדר, מותר לכם.
‏כן. אז זה היה באופנה למשך חצי שנייה.
‏שון קונרי מת. שון קונרי הדגול.
‏ג'יימס בונד האהוב עליי בכל הזמנים.
‏כן, ואמרו לזכרו דברים ראויים
‏במשך שמונה דקות בטוויטר,
‏ואז הבחורה הלבנה הראשונה ‏עם הרגליים השעירות צצה.
‏והיא חייבת לומר, "באמת? באמת?
‏באמת נהלל את האדם הזה שהטיף להכות נשים?"
‏קודם כול, הוא לא הטיף להכות נשים, בסדר?
‏הוא רק אמר, ‏"מדי פעם, נותנים להן סטירה קלה.
‏כן, עם כף היד,
‏כדי להזכיר להן מי עושה כסף בקופות.
‏לאתחל להן את הכונן."
‏זה כל מה שהוא אמר, בסדר?
‏כן, זאת אמירה מטורפת ב-2021.
‏ב-1976, אתם יודעים, ‏זה לא משהו, אבל זה לא מטורף.
‏נכון?
‏והוא נולד ב-1930.
‏חייבים לשים את החרא הזה ‏בפרספקטיבה היסטורית.
‏אני מת על סרטים ישנים. צפיתם פעם בסרטים ‏משנות ה-30, ה-40 וה-50?
‏כן.
‏בכל פעם שאישה חווה רגש חזק מסוג כלשהו,
‏איזה גבר אומר לה, "תשתלטי על עצמך!
‏לכי תכיני פשטידה. ‏שימי אותה על אדן החלון."
‏נכון?
‏בזה הוא צפה בתור ילד.
‏אני גדלתי בשנות ה-70.
‏חשבתי שנהג משאית זאת עבודה מגניבה.
‏היה לך חבר קוף.
‏נסעת לך, ובחורות הראו לך את הציצים.
‏חשבתי שזה העולם. ‏לא היה לי מושג, אלה הדברים שצפיתי בהם.
‏אז אני אומר, בסדר, אם אתם מתכוונים ‏לבטל את כל המתים המזוינים האלה
‏ואז לחרבן עליהם אחרי שהם מתו ‏ולא יכולים להגן על עצמם,
‏למה אתם רודפים רק אחרי גברים?
‏מה לגבי כל הנשים האיומות במהלך ההיסטוריה?
‏אתם לא יכולים לרדוף רק אחרי הגברים, ‏זה סקסיסטי,
‏וזה מה שהם לא רוצים.
‏מה לגבי קוקו שאנל?
‏דוגמה נהדרת. קוקו שאנל.
‏נחשבת בעיני רבים לאייקון פמיניסטי.
‏היא ייסדה מפעל משלה לתיקי יד, כן,
‏בשנות העשרה או ה-20 או מה שזה לא יהיה.
‏קשה לי לדמיין את הסקסיזם ‏שאיתו היא נאלצה להתמודד.
‏הישג מדהים, אני מוריד בפניה את הכובע, כן?
‏עם זאת,
‏היא גם אהדה את הנאצים.
‏כן, זה חצי מעמוד הוויקיפדיה המזוין שלה,
‏יושב שם, מחכה שמישהו יקרא אותו.
‏בגלוי לגמרי. וכלום.
‏אז מסתבר שמה שקרה, שבמלחמת העולם השנייה,
‏אדולף החביב הגיע לעיר, כן?
‏עם הטנקים שלו ומנועי הפורשה שלהם,
‏והשתלט על העיר תוך 90 דקות.
‏היא נבהלה.
‏היא סגרה את החנות שלה, כן?
‏היא ביררה איפה ‏המנהיגים הנאציים מתאכסנים, באיזה מלון.
‏היא עברה לשם ופתחה במערכת יחסים
‏עם אחד מהנאצים.
‏כן.
‏היא התחילה לזיין נאצי.
‏ראיתם פעם את הסרטונים האלה מהשואה?
‏עם ערימות נעלי הילדים?
‏כן.
‏היא מצצה את הזין של מי שעשה את זה.
‏עכשיו, רק כדי לרענן את זיכרוני,
‏תזכירו לי מה שון קונרי עשה?
‏"הו, אתם יודעים, מדי פעם, ‏נותנים להן סטירה קלה."
‏זה מה שהוא עשה.
‏היא ישבה שם ואמרה, "היי, אדולף, מה המצב?"
‏היא כל כך בגדה במדינה שלה ‏שהיא נאלצה להימלט ממנה בסוף המלחמה,
‏ואין לי מושג כמה זיינים היא מצצה ‏כדי לחזור אליה.
‏אבל למרות זאת, אני עדיין לא שופט אותה.
‏אני לא, כי אף פעם לא הייתי במצב הזה.
‏מעולם לא הייתי במדינה, שבה לפתע,
‏הצבא הכי חזק שהעולם ראה נכנס פנימה
‏וכובש אותה תוך כמה שעות.
‏היא בטח הייתה מבועתת, נכון?
‏והיא אישה. אתם יודעים?
‏היא אוהבת אופנה.
‏הם הופיעו עם המדים האלה של הוגו בוס.
‏הברכיים שלה נחלשו קצת.
‏המצב נעשה מכוער, אנשים נורו ברחובות.
‏היא נבהלה.
‏אתם יודעים.
‏והיא אישה, ונשים יודעות, שכשאין ברירה,
‏כשאת נדחקת לעבר הקיר,
‏לא משנה כמה המצב נעשה גרוע, ‏תמיד יש לך האפשרות
‏להיחלץ מהמצוקה שלך בעזרת זיון.
‏תמיד יש להן ביד את הקלף הזה, נכון?
‏כל הנשים יודעות את זה.
‏נשים, כל הנשים יודעות את זה.
‏גברים לא קולטים את זה עד שהם הולכים לכלא.
‏אבל נשים לומדות את זה בשלב מוקדם.
‏הייתה לה האפשרות הזו והיא ניצלה אותה.
‏אני לא יכול להתרגז עליה בגלל זה, מבינים?
‏אז היא מתה מזמן, אני חושב שהיא בגן עדן.
‏אני חושב שהיא הצליחה להגיע לשם. ‏היא שם עם שון קונרי.
‏מדי פעם יש ביניהם ויכוח,
‏הוא נותן לה סטירה קלה, מבינים?
‏זה לא מפריע לה.
‏אחרי שמחרבנים על חזה של נאצי,
‏טפיחה קלה לא מטרידה אותך.
‏ישו לא יכול לומר כלום, ‏הייתה לו זונה, נכון?
‏לכל אחד יש משהו קטן שהוא עשה.
‏זהו זה, בום.
‏תמשיכו לקנות "קוקו שאנל". ‏היא עדיין גיבורה.
‏היא הייתה קורבן. ‏היא הייתה קורבן של התקופה.
‏היא הייתה מבוהלת, מפוחדת. ‏היא לא ידעה מה לעשות.
‏בכל מקרה.
‏אז אנחנו חיים בזמנים מוזרים מאוד.
‏מחוץ לכל הבולשיט שקורה עכשיו,
‏בכל פעם שאני חושב ‏שהפמיניזם נכחד, אתם יודעים,
‏אתם יודעים, כמו להקה שאתם לא סובלים?
‏היא לא הוציאה אלבום במשך שנים,
‏ואתה חושב, "אה, יופי, הם פרשו? ‏היא התפרקה?"
‏ואז פתאום הם מוציאים עוד חרא.
‏אתה חושב, "פאק, מה עכשיו?"
‏אני סתם צוחק איתכם. ‏פמיניזם לא מפריע לי, מבינים?
‏הוא לא מפריע לי.
‏אני לא מפחד ממנו או משהו כזה,
‏מהסיבה הפשוטה שאני יודע ‏שהוא ייכשל, מבינים?
‏וזה מנחם אותי. כן.
‏אני לא בעדו, כי…
‏אני יודע שהוא לא אוהב אותי.
‏כן. יודעים למה אני לא חושב שהוא ישרוד?
‏למה הוא לא יצליח?
‏כי הן עדיין צריכות ‏שגברים יעזרו להן כדי שזה יקרה.
‏אני לא מבין את זה.
‏אני לא מבין למה נשים ‏לא יכולות לעבוד זו עם זו
‏כדי לגרום לזה לקרות.
‏הן כל הזמן באות אלינו.
‏"צריך שליותר גברים יהיה אכפת מהנושא הזה."
‏"איפה הגברים שיעמדו ויגידו משהו…"
‏למה אני צריך לומר משהו?
‏זאת הבעיה המזוינת שלכן.
‏למה אתן גוררות אותנו לחרא הזה?
‏ראיתי אישה לפני כמה חודשים, ‏שחקנית כדורגל מקצוענית, כן?
‏היא הופיעה ב-ESPN או באיזה ערוץ ספורט אחר,
‏והתחילה לקטר.
‏"אני לא מבינה איך ייתכן שספורטאיות
‏לא מרוויחות כמו ספורטאים מקצוענים."
‏כן? וכל הגברים האלה נאלצו לשבת שם
‏ולהתנהג כאילו שהם לא יודעים מה התשובה.
‏הם נאלצו לשבת שם המומים.
‏כאילו, "אה, אני לא יודע.
‏למה באמת?
‏זו באמת תעלומה. אין לי מושג."
‏ממש ישבתי בבית וצרחתי על הטלוויזיה
‏"כי אתן לא מוכרות כרטיסים מזוינים!"
‏אף אחד לא הולך למשחקי כדורגל של נשים.
‏אתן משחקות באצטדיון של 20,000 מושבים, ‏1,500 איש מגיעים.
‏זה לא ערב מוצלח.
‏האמרגן הפסיד את התחת על האירוע הזה.
‏אני לא אומר שלא יהיו ספורטאיות מקצועניות…
‏סרינה ויליאמס, הנשים ב-UFC, יודעים?
‏אבל אף אחד לא צופה בספורט המזוין שלכן.
‏ואז את באה ומתעצבנת על הגברים.
‏הן עושות את זה כל הזמן. ‏למה אתן צועקות עלינו?
‏זה לא הג'וב המזוין שלנו.
‏זה לא הג'וב שלי לשים קצוץ ‏על כדורגל נשים, בסדר?
‏יש לי ספורט של גברים לשים אליו לב.
‏זה… זה הבולשיט שלכן, כן?
‏תסתכלו על WNBA.
‏אף אחד ב-WNBA לא נדבק בקורונה.
‏אף אחד.
‏הן משחקות מול 300 עד 400 איש בכל ערב
‏במשך רבע מאה.
‏שלא לדבר על כך ‏שמדובר בליגה שמסובסדת בידי גברים.
‏נתנו לכן ליגה מזוינת.
‏אף אחת מכן לא הופיעה.
‏איפה כל הפמיניסטיות?
‏המקום הזה אמור להיות מלא בפמיניסטיות.
‏פנים צבועות, חולצות ספורט, ציצי בחוץ.
‏משתגעות, כמו הגברים ביציע העליון
‏עם השדיים מהבירה.
‏"אני על המסך הגדול? רואים אותי?"
‏כן.
‏לא באתן.
‏אף אחת מכן, ‏אף אחת מכן לא באה למשחקים המזוינים.
‏אף אחת. אתן, כולכן, הכזבתן אותן, לא אני.
‏לא גברים. נשים הכזיבו את WNBA.
‏גבירותיי, תגידו לי מי חמש שחקניות ה-WNBA ‏המובילות בכל הזמנים.
‏קדימה.
‏בואו נשמע. תנו לי חמש קבוצות ב-WNBA.
‏תנו לי קבוצת WNBA מהעיר שלכן. ‏אתן לא יכולות!
‏הן לא מעניינות אתכן.
‏הן משחקות מדי ערב מול יציעים ריקים.
‏זאת טרגדיה מזוינת. כן?
‏ובינתיים, תסתכלו על "משפחת קרדשיאן",
‏הן מרוויחות מיליארדים.
‏הסדרות האלה של עקרות בית אמיתיות,
‏הן מרוויחות מלא כסף, ‏כי אלה התוכניות שנשים צופות בהן.
‏הכסף מקשיב.
‏לא רוצות לצפות בזה, אתן צופות בזה.
‏יורים אותו לשם, ‏מטביעים את הזונות האלה בכסף.
‏בתיקי יד, בנעליים, בבוטוקס.
‏זה כמו גשם.
‏גשם של כסף.
‏כן. אז, הכסף מקשיב.
‏אתן מעדיפות לצפות בחרא הזה, ‏"עקרות בית אמיתיות",
‏נשים שקורעות זו לזו את הצורה.
‏"אולי בגלל זה בעלך עזב אותך.
‏בגלל זה הוא עזב. ‏בגלל זה אין לך ילדים, כלבה!
‏בגלל זה התחת שלך שטוח ‏כמו הציצי שלך." נכון?
‏זה המסר שאתן מעבירות.
‏"אנחנו מעדיפות לצפות בזה מאשר בנשים
‏שעובדות יחד כצוות ‏ומנסות להשיג מטרה משותפת.
‏אנחנו מעדיפות לצפות בהן מחרבות זו את זו."
‏כן.
‏לא, לא, לא.
‏ואז בסוף, אתן חוזרות וצועקות על גברים.
‏אז אני רוצה להבין, ‏אני צריך לקנות לכן משקה,
‏למנוע מהרוצח להיכנס מהחלון עם הגרזן שלו,
‏ואני צריך גם לצפות ב-WNBA בשבילכן?"
‏מתי תרימו את הספה בצד שלכן?
‏כן.
‏אין לי שום סימפתיה לנשים ‏בכל הנוגע לחרא הזה
‏כי כל מחקר שעשו אי פעם ‏כדי לקבוע מי חכם יותר,
‏גברים או נשים,
‏כל מחקר קובע שנשים חכמות יותר.
‏כל מחקר ומחקר.
‏בנות, אל תריעו לזה.
‏אתן יודעות שאני מנוול.
‏אתן יודעות שזה לא יסתיים בטוב.
‏"הוא אמר שאני יפה?
‏אוי, אלוהים."
‏צאו ממערכת היחסים.
‏אם כל המחקרים אומרים ‏שאתן חכמות יותר, אז בסדר,
‏השאלה שעליכן לשאול את עצמכן היא,
‏"אם אנחנו כל כך חכמות, ‏איך נקלענו למצב הזה?"
‏נו?
‏אתן במצב הזה לא בגלל גברים כמוני.
‏עד כמה שתרצו להאשים אותי, יודעות?
‏בנות, אף פעם לא נסעתן ‏ליד בר ספורט ביום ראשון
‏והסתכלתן מי נמצא שם?
‏כל הגברים הטיפשים האלה עם הכרסים הגדולים?
‏"היי, הוא בקבוצת הפנטזיה שלי!
‏תן כיף!
‏רוצה להזמין עוד מקלות מוצרלה?"
‏בתור נשים עם מוח גדול יותר, ‏מעולם לא הסתכלתן לשם
‏וחשבתן לעצמכן, "אנחנו פאקינג מפסידות לזה?
‏אנחנו מפסידות לזה."
‏כן, שום דבר לא עוצר בעדכן
‏מלבד העובדה שאתן אוהבות לחרב זו את זו.
‏אה, עכשיו זה ייעשה שקט?
‏אני רואה את כל החרא החמקמק הזה שאתן עושות.
‏בנות, אם הייתן מסוגלות לתמוך ב-WNBA
‏כמו שאתן תומכות בבחורה שמנה שגאה בגוף שלה
‏וכבר לא מהווה איום עליכן, יודעות?
‏הליגה הזו הייתה מצליחה יותר מה-NBA.
‏אוי, אלוהים. זה אחד הדברים ‏הכי עצובים שראיתי בחיים.
‏"אלוהים, את אלילה, את יפהפייה.
‏את נראית נהדר בביקיני הזה. ‏הייתי הורגת את עצמי אם הייתי נראית ככה.
‏תמשיכי לאכול, תמשיכי לאכול.
‏תאבדי אצבע, כלבה שמנה."
‏זה פשוט…
‏האם לאלכוהוליסט הייתם אומרים, ‏"אלוהים, תסתכל על עצמך!
‏אתה שוכב על הפרצוף, מעולף, ‏הילדים שלך בוכים.
‏אתה גיבור, אתה אליל.
‏תמשיך לעשות מה שאתה עושה."
‏אתם תגידו לו, "אחי, תתאפס על עצמך, לעזאזל.
‏תפסיק לשתות!"
‏אני אגיד שזה אחד הדברים ‏הכי מבריקים שראיתי,
‏איך נשים שנראות רגיל ‏גרמו איכשהו לעולם הפרסום
‏להסיר נשים יפהפיות משלטי החוצות.
‏כן, סתם נשים רגילות ‏שלא מזיזות לאף אחד, כן?
‏אני כן איתכם.
‏בחייכם, אנחנו בחוץ, ביער, נוכל לדבר בכנות.
‏סתם נשים רגילות שאף אחד לא שם עליהן,
‏כאלה שלא זוכרים את השמות שלהן,
‏כן?
‏הן הסתכלו על האלילות האלה והיו חייבות…
‏"איך אני אמורה להתחרות בזה?"
‏את לא יכולה!
‏עד כמה אפשר להיות יהירה?
‏אני לא רואה את בראד פיט מוריד חולצה בסרט
‏ואומר, "נהדר, איך אני אמור להתחרות בזה?"
‏אני לא יכול.
‏אני איש כתום, מכוער וקירח.
‏אני צריך לכתוב בדיחות.
‏אני צריך לשים אהיל על הראש שלי.
‏אני יודע מה תפקידי, בסדר?
‏אני אמור להיות על הקרקע ‏ולהביט למעלה לעבר אנשים שנראים טוב ממני.
‏לא יודע, בנות. ‏זו אמורה להיות שיחה שתעורר בכן השראה.
‏לא יודע אם זה ככה זה נשמע.
‏אני מנסה לומר שאם אתן ממש…
‏אם הצלחתן להתגבר ‏על הכעס המוטעה מהילדות שלי…
‏אני מנסה לומר שאתן חכמות מאיתנו
‏ואתן רבות יותר.
‏לא יודע.
‏לא יודע מה לומר לכן. ‏אני מנסה להיות… לא יודע.
‏מנסה להיות אדם טוב יותר ‏בתוך כל החרא הזה, מבינים? באמת.
‏יודעים, יש לי קטע חדש ‏שאני מנסה לעזור לחסרי בית.
‏מבינים? לפעמים אני עוזר להם, לפעמים לא.
‏תלוי במצב רוח שלי. תלוי כמה הם דוחים אותי.
‏מבינים?
‏אז, זה מה שאני עושה.
‏חייבים לעשות משהו,
‏כי נראה שמקבלי ההחלטות לא עושים כלום.
‏אני מנסה להביא את הבגדים הישנים שלי ‏למאהלים שלהם כדי לתת להם.
‏זה מעשה חיובי, ‏אבל אני חייב לומר לכם משהו,
‏חייבים לעשות זאת במהלך היום.
‏בסדר? תרצו לעשות זאת במהלך היום,
‏כשהם עייפים מ"כיפת הרעם" בערב שלפני.
‏הם יורדים מההיי שהם היו בו,
‏מבינים שיש להם מסמר נעוץ בכתף.
‏צריך לתפוס אותם כשהם עייפים.
‏לא הולכים בלילה.
‏כי אף אחד לא יראה אתכם שוב, ‏אתם תסיימו על שיפוד מזוין.
‏כלומר, אתם מתחת למחלף, ‏אי אפשר לדעת מה יקרה.
‏אני רק מזהיר אתכם, כי חסרי הבית היום
‏שונים מחסרי הבית שהיו כשהייתי ילד.
‏כשהייתי ילד, חסר בית היה סוג של קבצן,
‏סוג של נווד, מישהו שלא היה לו מזל.
‏שיכור.
‏בלי קטע מסריח של "שאטר איילנד" ‏כמו שיש להם עכשיו.
‏אנשים מדברים לעצים.
‏אתה יושב ואוכל ביצים בנוסח בנדיקט.
‏הוא מציץ דרך חור על הכרוב שלך.
‏כן.
‏כשהייתי ילד, יכולת להיות משוגע בחוץ ‏במשך 15 דקות בלבד
‏לפני שוואן עצר לידך
‏ושני גברים במדי אחים יצאו ממנו.
‏"היי חבר, מה המצב?
‏אתה עושה כאן הרבה רעש, אה?
‏אולי תעשה טובה ותמדוד את החולצה הזאת?"
‏והאיש אומר, ‏"בסדר. למה השרוולים כאלה ארוכים?"
‏"כי נקשור את הזרועות שלך מאחורי הגב שלך
‏כי יצאת מדעתך המזוינת, זהו זה.
‏לא נוכל שתסתובב כאן ותפחיד אנשים.
‏תיכנס לוואן המזוין!"
‏והוא נכנס לוואן וזהו זה. ‏שלחו אותו לבית משוגעים.
‏זהו זה. בום, טראח, נגמר. בית משוגעים.
‏הבעיה הייתה שהאנשים בבית המשוגעים
‏התחילו לזיין את המטופלים
‏כי כולם יודעים שאנשים משוגעים ‏טובים בסקס, נכון?
‏אז הם דפקו להם, כן?
‏היי, זה קרה.
‏אתם משמיעים אנחה להיסטוריה, בסדר?
‏תוכלו לנענע בראשיכם כמה שתרצו, אבל…
‏היי, היי!
‏הם זיינו את האנשים האלה, בסדר?
‏הם דפקו להם, הרופאים עם חלוקי המעבדה שלהם
‏שמתנופפים ברוח, עסוקים בדפיקה,
‏עד שלבסוף… אחרי כמה עשרות שנים,
‏מישהו עם לב נכנס לשם,
‏ואמר, "היי, מה הולך כאן לעזאזל?"
‏ואז סגרו את בית המשוגעים ‏ושחררו את כל האנשים האלה.
‏כולם יצאו משם בריצה כמו מייק מאיירס,
‏קפצו על מכוניות וכל זה.
‏אז זה העיקר, ללכת במהלך היום.
‏וחייב לומר, כשאני עוצר את הרכב ‏ליד אחד מערי האוהלים האלה,
‏אני תמיד מרגיש טוב עם עצמי.
‏"זה טוב, אני עוזר לאחיי האמריקאים.
‏הייתי רוצה שיעשו זאת גם למעני.
‏זה מגוחך שאנשים צריכים לחיות ככה."
‏זה מה שאני חושב כשאני ברכב,
‏ואז בשנייה שאני יוצא, והריח הזה מכה בי,
‏אני חושב, "מה אני עושה, לעזאזל? ‏אלוהים אדירים, מדובר בחיות אדם!"
‏נכון?
‏זה דומה לתחושה שכנראה מקבלים
‏שיוצאים לספארי ויושבים בתוך רכב השטח
‏ומסתכלים ורואים נמר.
‏"תראו את הנמר הזה שם!" נכון?
‏ואז פתאום הרכב עולה על מהמורה ‏ואתם נופלים ממנו.
‏"אוי, זין, זה נמר!"
‏אז כן, אני עוצר בצד ומרגיש כמו הדוד סאם.
‏ואז אני יוצא מהרכב וחושב, ‏"מה אני עושה לעזאזל?"
‏אני מתחיל ללכת ככה.
‏תמיד יש תנועה כלשהי שקורית,
‏מישהו חוצה את הרחוב בצליעה או משהו.
‏ואף פעם לא הצלחתי להתקרב מספיק ‏כדי ממש לדבר עם מישהו.
‏אתם יודעים, איך שעושים בחדשות.
‏"וואו, אתה יושב כאן,
‏אתה יודע, כמה חודשים?
‏איך התחושה לגור באוהל הזה?"
‏תמיד תהיתי כמה אנשים הם נאלצו לחנוק
‏לפני שהצליחו לעשות את הראיון הזה.
‏אתם יודעים, הגיעו ו… חיצי נשיפה.
‏הרדימו את כל האחרים.
‏בנו מתחם.
‏אז, מה שאני…
‏מה שאני עושה, אני מגיע למרחק 25 מטר,
‏ואז אני מתחיל ללכת ככה.
‏ואז אני משתפן, אני תמיד משתפן.
‏ממרחק 25 מטר, אני צועק, "חולצות חינם!"
‏ואני רץ חזרה למכונית.
‏ואז המוח שלך מתחיל לעבוד עליך.
‏אני משוכנע שמישהו יצא מהאוהל עם קרש גדול.
‏ושהוא רודף אחריי.
‏אז אני תמיד עושה סיבוב סביב המכונית ‏לפני שאני נכנס.
‏כי לחסרי בית יש תנועה רוחבית איומה.
‏מרוב כל השנים הללו של שינה על מדרכות,
‏הירכיים שלהם הרוסות, כמו של שחקן פוטבול.
‏הם צריכים להאט כמו ספינת נופש, ‏לעלות אל מעבר לאופק.
‏אז בזמן הזה אתה מקיף את המכונית שלך ‏ונוסע משם.
‏אתה נוסע משם.
‏הארון שלך ריק קצת יותר.
‏אתה יכול לצאת ולמלא אותו שוב
‏עם חרא שאתה לא צריך. זה מה שעושים.
‏אמריקה!
‏מה אמרת, אדוני?
‏אמריקה!
‏אמריקה, כן! אמריקה! ‏אל תחשוב. רק תעשה מה שבא לך.
‏תוציא את הזין שלך, מבין?
‏אני אומר לכם, ‏זה מה שג'ורג' וושינגטון דיבר עליו.
‏מבינים?
‏הם ממש צריכים לסגור את האינטרנט.
‏אנחנו בבירור טיפשים מדי ‏בשביל לחלוק רעיונות
‏בבר הענק הזה שיצרנו לנו.
‏אתם מריעים, אבל אתם באינטרנט ממש כמוני.
‏הייתי באינטרנט במשך שש שעות אתמול בלילה.
‏ניסיתי לברר איך הורגים בונה, מבינים?
‏יש לבונה טורף טבעי?
‏לא. לא תדעו זאת ‏מכל החרא הנבער שאמרתי עד עכשיו,
‏אבל אני אדם שונה, תאמינו או לא.
‏באמת.
‏עברתי חוויה מוקדם יותר השנה.
‏בולשיט! ‏-זה נכון. אתה לא חושב?
‏מישהו צעק "בולשיט".
‏אתה אומר את זה, אדוני, כי אתה לא מאמין לי,
‏או כי אתה לא רוצה שאלך?
‏זאת הסיבה?
‏המעגל הזועם הקטן שאתה נמצא בו?
‏"אל תיעשה לי שמח עכשיו! אל תתרכך לי!
‏אל תתחיל לחבק אנשים ולאהוב את עצמך.
‏ולבכות כשאתה רואה משהו חמוד. תיאחז בזה!
‏תתפרץ על אנשים.
‏תפוס את האקדח שלך מתחת למושב. קדימה!"
‏כן!
‏לא, לקחתי פטריות בפברואר ‏בפעם הראשונה אי פעם.
‏זאת המדינה המושלמת לספר בה את הסיפור הזה.
‏צריכות להיות לכם…
‏צריכות להיות לכם פטריות על לוחיות הרישוי.
‏טוב, אז העניין הוא כזה.
‏בחיים לא התעסקתי עם דברים כאלה. ‏תמיד הייתי בנאדם של אלכוהול.
‏הייתי בנאדם של אלכוהול, אתם יודעים. כן.
‏טוב, כולם להירגע, ‏אני תמיד נלחץ כשבחורים לבנים עושים,
‏"כן! קדימה!
‏בסדר!
‏תבנה את החומה! כן!"
‏אני צוחק. תירגעו.
‏מפחיד להקשיב לזה, ‏אבל זו המשמעות של להיות גבר.
‏אסור לך שיהיו לך רגשות.
‏אז זה מה שיוצא כשאתה שותה.
‏"תעשה משהו מטופש כדי שלא ארגיש טיפש!"
‏אז… כן, תמיד הייתי בנאדם של אלכוהול,
‏לא התעסקתי עם סמים פסיכדליים וכאלה,
‏אז פשוט נוצר מצב, הייתי במדבר,
‏וחשבתי, בסדר, ‏יש מישהו שמשגיח לי על הילדים,
‏הכול בסדר, אני בשנות ה-50 שלי.
‏צריך לעשות את זה עכשיו ‏או שזה לא יקרה לעולם.
‏אז האיש הזה, ‏שייתכן שהיה מופע הפתיחה שלי הערב, אמר,
‏"בסדר, בנאדם".
‏הוא איש טוב.
‏הוא אמר לי, "בסדר".
‏הוא אמר, "בסדר, קח רק, אתה יודע…"
‏אתם יודעים, זה תמיד רק, "בסדר,
‏כמה אתה רוצה לדפוק לעצמך את השכל?"
‏ותמיד יש ריבוע, והם אומרים,
‏"טוב, אל תאכל את כל הריבוע.
‏תנגוס בפינה אחת,
‏תלקק את השנייה, ואז תשפשף את השנייה…
‏תן לה להיספג בפנים שלך או משהו."
‏אז אמרתי, "בסדר". ‏הוא אמר, "כמה עמוק אתה רוצה להיכנס?"
‏אמרתי, "טריפ קטן, לא משהו מטורף".
‏הוא אמר, "בסדר". אז אכלתי מזה קצת.
‏הייתה לי קצת בחילה. ‏בהתחלה הרגשתי כאילו אכלתי גראס,
‏אבל אז שמתי לב שכל מיני דברים לא חיים
‏נראים כאילו הם נושמים, כן?
‏המקרר נראה כאילו הוא עשה הקפה סביב הבית.
‏הוא כזה…
‏שום דבר מאיים. רק כאילו הוא הזדקק לזה.
‏הטלוויזיה התחילה לגדול, ‏נראתה כאילו היא עומדת ליפול עליי.
‏בסדר? והייתי בסדר גמור.
‏אמרתי, "אני יודע שהטלוויזיה הזו לא גדלה.
‏ואם כן, אני לא שם קצוץ. קדימה.
‏תשפכי עליי את הפיקסלים האלה, ‏אני לא שם זין.
‏אני יודע שזה טריפ." אני מבלה. אני מצחקק.
‏אני צוחק וכל זה, אני מחבר אחד ועוד אחד,
‏והכול לגמרי סבבה.
‏ואז לפתע, אחרי שעה בערך,
‏לפתע אני מרגיש שתחושה עצומה של בדידות
‏ושל חוסר אהבה, שוטפת אותי.
‏כן, וחשבתי, "ידעתי שזה יקרה".
‏ידעתי שזה יקרה. בגלל זה לא עשיתי את זה.
‏ידעתי שיש לי יותר מדי שדים.
‏ידעתי שלא אראה את אלוהים וחדי קרן מזוינים
‏ושלא אגלוש על קשת בענן ואתגלגל בדשא.
‏ידעתי שהשטן יגיע.
‏יהיה שם מישהו עם סכין וכל זה.
‏חשבתי, "בסדר, קדימה. גרור אותי למצולות.
‏תראה לי כמה אני דפוק."
‏והתחושה הזו פשוט אפפה אותי,
‏ואני אפילו לא יודע לתאר את זה, ‏זאת אפילו לא הייתה תחושה.
‏זה פשוט היה שם. זה היה שם.
‏אז ממש נבהלתי, ישבתי שם וכאילו, ‏"מה לעזאזל?"
‏ואני לא יכול לצאת מזה.
‏יכולתי ללכת מיליון קילומטרים מזוינים
‏ועדיין לא לצאת מזה. זה פשוט היה שם.
‏אז כל האחרים היו בטריפ ‏ולא רציתי להרוס להם,
‏אז אמרתי, "בסדר, אני אלך לחדר השינה.
‏היי, תראו את המקרר. המקרר…
‏בסדר.
‏פשוט יש לי קצת בחילה."
‏העמדתי פנים, כן?
‏הלכתי לחדר השינה המזוין,
‏ושכבתי שם בחדר השינה וחשבתי,
‏"בנאדם, מה לעזאזל?"
‏וכל פעם שחשבתי שהרגשתי את התחתית, זה היה…
‏שוקע יותר לתוך המיטה.
‏אז בערך חצי שעה לאחר מכן, אשתי נכנסה.
‏היא אמרה, "היי, איך אתה מרגיש?"
‏גבר טיפוסי.
‏"טוב. אני מרגיש טוב.
‏מרגיש נהדר.
‏זה הולך נהדר."
‏אז היא נשכבה לידי.
‏"יש לי קצת בחילה, זה קצת הרבה בשבילי."
‏והיא נשכבה שם ואני מרגיש את מה שאני מרגיש.
‏לא מרגיש אהוב, תחושת בדידות עצומה.
‏אז אני מסתכל על אשתי, ‏והמוח שלי מתחיל לומר,
‏"זין, התחתנתי עם האישה הלא נכונה?
‏למה אני מסתכל על…"
‏אני יודע שזה נשמע דפוק, ‏אבל אחרי שהיית נשוי הרבה זמן,
‏אפילו בלי פטריות, יש לך את המחשבה הזו ‏כל שישה שבועות בערך.
‏זה פשוט קורה.
‏משהו קורה כשאתה מסתכל בצד של הראש שלה
‏ועושה את החישוב וחושב, ‏"למה דיברתי איתך בכלל?
‏למה לא יכולתי להמשיך ללכת. ‏לא הייתי חייב להגיד שלום.
‏לא הייתה לנו מערכת יחסים.
‏לא היה בינינו כלום!
‏מה היה קורה אם לא הייתי מדבר איתך אף פעם?"
‏כל שישה שבועות. זה קשר בריא לדעתכם?
‏זה אומר שאתה עדיין נאחז בחלק בך
‏שאומר שאפילו שאתה אוהב את האישה הזו, ‏אתה עדיין,
‏אתה עדיין רוצה להשתולל קצת ‏כמו מוסטנג, נכון?
‏בכל מקרה, הבהיל אותי עוד יותר
‏לחשוב על אשתי ולהרגיש את זה.
‏אז חשבתי, "אני צריך למשוך בידית של המצנח. ‏אני צריך לצאת מה… זה כמו פוף ענקי."
‏לא יכולתי לצאת מזה, כן? ‏אז חשבתי, "אוי, זין.
‏תחשוב על הילדים שלך." ‏אני אוהב את הילדים שלי.
‏ואני יודע שהם אוהבים אותי, אין ספק בכלל.
‏ואני מתחיל לחשוב על הילדים שלי.
‏ועדיין חשתי את התחושה הזו.
‏וחשבתי, "טוב, מה זה לעזאזל?"
‏כי ידעתי שזה בולשיט.
‏אז פשוט שכבתי שם.
‏ונרגעתי.
‏וחשבתי, "אוי, זין, אני יודע מה זה".
‏ככה הרגשתי כשהייתי ילד.
‏כן.
‏ככה הרגשתי בשנות ה-70 וה-80.
‏שני ההורים שלך עבדו.
‏קיבלת מפתחות לבית בגיל שלוש.
‏"כן, בן. תעוף לי מהפרצוף, בן."
‏זה היה מטורף, כן.
‏גדלתי בתקופה כועסת מאוד, כן?
‏פחדת מאבא שלך, ומאבא של אבא שלך.
‏דיברתי על זה בעבר, ‏אבל אני עדיין עובד על זה.
‏אז סבלנות.
‏היית פשוט…
‏כן, אני אוהב לראות היום ילדים ‏שאוהבים את אבא שלהם.
‏כאילו, "אבא, רוצה לשחק, אבא? ‏בוא נלך לרכוב על אופניים! אבא!"
‏כן, כשאני הייתי ילד, זה היה, ‏"אוי, זין, זה אבא!
‏זין!
‏רוץ! תפתח חלון.
‏אמא, מה מצאת בו?"
‏מטורף על כל הראש, כן?
‏זה היה טירוף מוחלט. ולא רק בבית שלי.
‏אני אוהב את ההורים שלי, ‏זאת פשוט הייתה התקופה.
‏כולם היו מטורפים לגמרי, ואתה פחדת,
‏ואנשים יכלו להניח עליך ידיים, ‏ואבות של ילדים אחרים יכלו להרביץ לך,
‏ואז באת הביתה. "מה עשית לעזאזל?
‏אני אכה אותך!" זה היה טירוף.
‏המורים היו תופסים אותך, ‏חופרים בצוואר שלך עם הציפורניים.
‏אתה בא הביתה. ‏"היא לא הייתה עושה את זה אם לא עשית משהו."
‏נכון? כל החרא הזה.
‏אני והאחים שלי הכנסנו מכות רצח זה לזה.
‏אתם יודעים.
‏ואז כולנו התגרינו בכלב, והוא נשך את כולנו.
‏ואף פעם לא נפטרנו מהכלב. ‏פעם הוא נשך אותי בפרצוף.
‏התגריתי בו, אכלתי ועשיתי…
‏והא נדבק לי לפרצוף כמו…
‏ככה. אבא שלי היה צריך לתפור אותי וזה.
‏ועדיין לא נפטרנו מהכלב, יודעים?
‏"הוא כלב טוב. היה לו רגע של חולשה.
‏לכל הרוחות, ‏לא היית צריך להכניס לשם את הפרצוף שלך
‏ליד הכלב המזוין!"
‏כן. זה כל מה שזה היה.
‏זה היה מוזר. היינו כמו "משפחת בריידי" ‏יחד עם "בעל זבוב".
‏על הנייר זה היה נהדר.
‏מכונית משפחתית מלאה ב…
‏כמו בציור של נורמן רוקוול. ‏הלכנו לכנסייה, קנינו דונאטס.
‏כן, זה היה הדבר הכי… כן.
‏לא יודע. אז בכל מקרה, כולנו בסוף…
‏אבא שלי היה מהאנשים האלה ‏שאומרים כל מה שעולה להם בראש.
‏מבינים אותי?
‏מכירים את התספורת שנשים עושות ‏כשהן מגיעות לגיל מסוים?
‏יש להן כמה ילדים, אז הן מסתפרות קצת. ‏כי הן לא רוצות להתעסק עם השיער.
‏הן מוסיפות תלתול כלפי מעלה ‏כמו של הילרי קלינטון.
‏נכון? הן מגלחות את הכול מאחור. ‏בפעם הראשונה שאתה מכופף אותן
‏אתה מרגיש שאתה מזיין ‏את חבר שלך אריק, נכון?
‏מבינים?
‏אבל אתה אוהב את אשתך, ‏אז אתה משקר ואומר לה,
‏"אה, נראה טוב.
‏נראה נהדר. ‏תמיד רציתי לזיין את ג'רלדין פרארו.
‏אלוהים. זה מדהים."
‏לאבא שלי לא היה אכפת.
‏אספנו את אמא שלי, ‏היא נכנסה למכונית, והוא אמר,
‏"אלוהים, זה נראה חרא!
‏אלוהים אדירים, מה הם עוללו לך, לעזאזל?
‏למען השם, את נראית כמו גבר מזוין."
‏אמא שלי ישבה שם ו…
‏ואנחנו במושב האחורי, ‏"אה, אז ככה נראית מערכת יחסים מתפקדת."
‏כן.
‏אז בגלל כל זה, כולנו סבלנו ממחלות פיזיות
‏מרוב שהיינו בסטרס כל החיים שלנו.
‏הכול היה מפחיד. ‏מורים להתעמלות, לחלק עיתונים…
‏כולם היו מפחידים, הכול.
‏יודעים שפעם אבא שלי אמר לכומר ‏שהוא לא ראוי לשמש ככומר?
‏אני לא יודע איך זה קרה.
‏הם דיברו על הלו"ז של נערי המזבח.
‏ואני לא יודע, ‏הכומר רצה להעביר אותי למיסה אחרת,
‏והרגל של אבא שלי התחילה לרעוד.
‏"אני אומר לך, ‏אתה לא ראוי להיות כומר מזוין!"
‏הלסת של הכומר נפלה לרצפה, ‏ואז החלק הכי טוב,
‏בשבוע לאחר מכן הלכנו למיסה. ‏הם לא דיברו במשך שבוע, ואבא שלי בא לשם,
‏"היי, מה שלומך? מה המצב?"
‏כאילו שום דבר לא קרה.
‏כן, אז בכל מקרה, ‏כולנו סבלנו מחוליים שונים.
‏אחד האחים שלי סבל מבעיות בבטן,
‏אח אחר סבל מכאב גב כרוני.
‏אני זוכר שסבלתי מאלופציה בכיתה ג'.
‏בכיתה ג', קווצות של שיער נפלו לי מהראש
‏כאילו שאני עובד בוול סטריט.
‏ישבתי שם וחשבתי, "אספתי את כל הצעצועים?
‏שטפתי את הכלים?
‏הוא ימצא משהו. הוא תמיד מוצא משהו.
‏זין, מה אעשה? אני חייב להרוג אותו.
‏אני צריך להרוג אותו, ‏זה מה שאני צריך לעשות.
‏כשהוא יישן, אני אקח כבל מאריך,
‏אכרוך אותו מסביב, ‏אניח את הרגל שלי על הגב שלו."
‏"נראה שבילי מתקשה להתרכז בכיתה.
‏הוא לא מממש את הפוטנציאל שלו." כן?
‏כן, אז בכל מקרה, ‏לקחתי את הפטריות המזוינות האלה.
‏בסדר?
‏והבנתי שאני סוחב איתי את החרא הזה
‏וחשבתי שבסדר, בגלל זה שתיתי ככה.
‏בגלל זה לכלכתי על נשים ככה…
‏כל החרא המזוין הזה.
‏באותו הרגע הייתי מודע ‏לכל דבר מזוין שעשיתי, טוב ורע.
‏וחשבתי שעכשיו אני צריך להתפכח
‏ולצאת מהעניין הזה,
‏כי, אתם יודעים, אשתי…
‏לא יודע אם שמתם לב, ‏אבל יש לי מזג קצת לוהט.
‏"לא, לא אתה, ביל." כן.
‏אז העניין הוא כזה. אני כזה דפוק,
‏וגדלתי בתקופה כזאת דפוקה, ‏שאפילו לא ידעתי שיש לי מזג כזה
‏כי חשבתי, "אני לא צועק על אנשים בבית שלי".
‏אני לא מגדף את אשתי. ‏אנחנו כן נכנסים לריבים.
‏לא אשקר, אנחנו רבים, אבל אני לא אומר,
‏"אלוהים אדירים, כלבה מזוינת." ‏לא עושה דברים כאלה.
‏אני לא צועק על הילדים שלי, ‏אבל מה שאני כן עושה…
‏אני עדיין יוצא מהכלים.
‏אז כמו שאמרתי, לא חשבתי שזו בעיה.
‏אשתי אמרה לי שזו בעיה, ‏אבל אני לא מקשיב לה, אתם יודעים.
‏למה שאקשיב לה? ‏כל הזמן היא רק מותחת עליי ביקורת, כן?
‏קיבלתי רק ביקורות גרועות ‏באתר הדירוג לבעלים.
‏רק כאלה, "אתם יודעים, לא נהניתי מהחוויה.
‏לא ממליצה. חצי כוכב." ‏אף פעם לא מקבל איזה "כל הכבוד", כן?
‏אז אחרי כמה זמן זה נעשה רעש רקע.
‏"מה, שוב עשיתי משהו לא בסדר? ‏אה, כן, זו שוב את. נהדר.
‏נהדר. מה עשיתי הפעם, אה?
‏על מה אני צריך לעבוד?
‏קדימה, תגידי לי, לעזאזל." נכון?
‏אז אני לא מקשיב לאשתי המקסימה,
‏כמו האידיוט שאני, אז…
‏יום אחד למדתי לקח קשה, בסדר?
‏זה היה בארוחת הבוקר.
‏מסיבה כלשהי, היו לי 20 דקות לעצמי,
‏שזה נדיר מאוד ‏כשיש לך שני ילדים מתחת לגיל 4.
‏אז חשבתי, "לא ייאמן, ‏אני יכול להכין לעצמי ארוחת בוקר,
‏כמו פעם.
‏אכין לעצמי עין הפוכה משתי ביצים, ‏כמה טוסטים,
‏קצת בייקון, אחרוך אותו כמו שאני אוהב.
‏זה יהיה אדיר, כן?"
‏אז אני מבלה לי, מכין לי ארוחת בוקר מפוארת.
‏אני מתיישב לאכול, ‏יש לי מיץ תפוזים, יש לי מים.
‏נראה כמו צילום מתוך פרסומת.
‏ובדיוק כשאני מתיישב לאכול, הטלפון שלי נדלק
‏ואני מקבל הודעת טקסט מחבר שלי.
‏הוא כותב, "היי בנאדם, ‏חשבתי שאתה משתתף בפגישת הזום.
‏היא התחילה לפני חמש דקות, ‏אנחנו צריכים אותך."
‏ופשוט ירדתי מהפסים.
‏אלוהים אדירים. כמובן שיש לי פגישה.
‏כמובן שיש לי פגישה, ‏כי למה לא יכול להיות לי
‏רגע מזוין אחד לעצמי?!
‏הטוסט המזוין עף לצד השני.
‏התהפך באוויר.
‏ופתאום, הבת שלי, שהייתה אז בת שנתיים וחצי,
‏נכנסה בריצה למטבח עם דמעות גדולות בעיניים.
‏ואמרה, "אני מצטערת. אני מצטערת, אבא".
‏וחשבתי, "אוי, לעזאזל".
‏אז התכופפתי ואמרתי, "לא, חמודה, בואי הנה.
‏לא צעקתי עלייך. אבא בחיים לא יצעק עלייך.
‏אני אוהב אותך. אבא צעק על הטלפון, בסדר?
‏אבא צועק על הטלפון ‏כשהוא אומר דברים שאבא לא אוהב, בסדר?
‏לאבא יש בעיות. אני מצטער, חמודה. ‏בחיים לא אצעק עלייך."
‏הרגשתי את הדמעות שלה ‏מתייבשות על החולצה שלי.
‏"חמודה, בחייך, בחיים לא אעשה את זה, בסדר? ‏אני אוהב אותך. את עדיין אוהבת אותי?"
‏היא אמרה, "כן". אמרתי, "בסדר, חמודה".
‏ואז עשיתי את הדבר שעושים עם ילדים
‏כשמסובבים אותם ודוחפים אותם ‏לכיוון שרוצים שיילכו אליו?
‏ופשוט ישבתי שם עם ההבנה שכרגע עשיתי את זה
‏לילדה בת שנתיים וחצי, והיא הלכה משם,
‏ואני ישבתי שם וחשבתי,
‏"עד כמה זה היה מזיק?
‏היא תלך לשחק עם הצעצוע ותשכח מזה,
‏או שהיא כבר לא תהיה אסטרונאוטית?"
‏כאילו, מה עוללתי כרגע?
‏חשבתי שאני טוב יותר מאבא שלי,
‏אבל אני חוזר על הטעויות שלו.
‏אני שונא את עצמי.
‏לא השתתפתי בפגישה. ‏לא אכלתי את ארוחת הבוקר.
‏רק עליתי למעלה, רק רציתי להיות לבד.
‏רציתי להיות פאקינג לבד, ‏אבל יש לי אישה, אז זה לא עובד ככה.
‏מבינים?
‏בעיקר לא כשמפשלים כמו שאני פישלתי
‏ובצורה כזו רועשת.
‏ידעתי שהיא הולכת במסדרון.
‏ידעתי שאצפה בשידור החוזר.
‏היא הביאה את המקרן, המסך עמד לרדת,
‏ואני שכבתי שם וחשבתי, "אלוהים, בבקשה,
‏שתתן לי רק שתי דקות להירגע קצת."
‏לא, היא נכנסה ישר ואמרה, "ובכן,
‏רוצה לשוחח על התקרית הקטנה למטה במטבח?"
‏אמרתי, "לא, מותק, את יכולה לתת לי רגע?
‏הלב שלי עדיין על הרצפה. תני לי רגע. ‏אני יודע שפישלתי."
‏זה לא מעניין אותה בשלב הזה, ‏והיא צודקת, זאת גם הילדה שלה.
‏אז היא פשוט התחילה. ‏"אם נראה לך שתוכל להתנהג ככה בבית הזה…"
‏כל החרא הזה, ו…
‏כלומר, היא צדקה במאה אחוז,
‏אבל לא הייתי מוכן לשמוע את המידע הזה.
‏אז התנתקתי ממנה. "אלה גם הילדים שלי ו…"
‏ואני נמצא שם,
‏שוכב במיטה ומעז לכעוס עליה.
‏היא לא עשתה כלום, ואני בוהה בפה שלה
‏כי הוא זז, אבל אני לא שומע כלום.
‏התחלתי לחשוב על החדשות, ‏החדשות צצו לי בראש.
‏מכירים את הסיפור הזה בחדשות, ‏זה קורה כל שנה, שנה וחצי.
‏מישהו שבחיים לא ביצע פשע,
‏הלך לכנסייה כל שבוע.
‏עזר לזקנות לחצות את הכביש.
‏ואז משום מקום, הוא הורג את אשתו.
‏זה בטוח קורה ברגעים כאלה. חייב.
‏היה לו משהו לומר.
‏כאילו, "אני לא יודע, פשוט פישלתי", אבל…
‏היא צדקה, ידעתי שהיא צדקה, ‏אז ישבתי שם וספגתי את זה, מבינים?
‏אבל אני אגיד, כהערת צד, ‏שבפעם הבאה שתראו מישהו
‏שבחיים אפילו לא רימה במיסים שלו,
‏ואז פתאום הוא הורג את אשתו,
‏אני חושב שזה הרגע ‏להחזיר את השאלה, "מה היא אמרה?"
‏בסדר? אני רק אומר, טוב?
‏לבחון את הבעיה מכל הכיוונים.
‏אז בכל מקרה,
‏אני אוהב את אבא שלי וכל זה, ‏אבל יש דברים שאני רוצה לשפר,
‏אז ההישג שלי עם ילדיי ‏הוא שהם לא מפחדים ממני.
‏ובכל פעם שכן פישלתי, ירדתי לגובה שלהם
‏ודאגתי שהם יידעו שאני טעיתי, והתנצלתי.
‏אז ההישג הגדול הוא שילדיי לא מפחדים ממני.
‏אז עכשיו הבת שלי קצת גדולה יותר, ‏היא בת ארבע וחצי,
‏אז עכשיו כל פעם שאני מתחיל לצאת מהכלים, ‏היא עוזרת לי לעצור.
‏כי ברגע שאני שומע את הקול החמוד הזה, ‏אני לא יכול…
‏אני רק חושב, "אבא, אני מצטערת", ואני ישר…
‏זה מצחיק. אני במטבח.
‏אני תמיד במטבח עושה משהו, נכון?
‏ויום אחד אני נכנס ואומר, ‏"איזה מין טוסטר זה, לעזאזל?
‏מה לא היה בסדר בטוסטר הקודם?
‏אני צריך להוריד אפליקציה ‏כדי להכין טוסט מזוין…?"
‏פתאום היא עושה…
‏בחדר הסמוך, היא אומרת, "אבא, אל תצעק ככה!"
‏ובשנייה שאני שומע את הקול הזה, ‏אני אומר, "את צודקת, אני מצטער.
‏אני מצטער, אני אוריד את האפליקציה.
‏וזה ייקח לי אותו זמן ‏שהיה לוקח לי להכין טוסט מזוין!"
‏"אוי, אבא, אמרת מילה לא יפה."
‏היא עושה את כל החרא הזה.
‏עד לשלב שבאחד הערבים, ‏יש לנו ערב קולנוע פעם בשבוע.
‏זה הדבר האהוב עליי. ‏נצפה בסרט של פיקסאר או משהו.
‏אחד מהסרטים האדירים האלה, אתם יודעים. ‏הם אדירים.
‏למבוגרים וילדים כאחד. הם פאקינג מעולים.
‏אז ישבנו, הכנו פופקורן וכל זה.
‏ויש לנו טלוויזיה חכמה בסלון.
‏אנשים, מדובר בטלוויזיה חכמה.
‏אוי, כמה שהיא חכמה.
‏הטלוויזיה המזוינת הזאת.
‏היא כל כך חכמה, שפעם הייתי בחדר,
‏וכל האורות היו כבויים כי עמדנו לצפות בסרט,
‏אבל הטלוויזיה כל כך חכמה, ‏שברגע שלחצתי "הדלק"…
‏מה שלא צריך לעשות.
‏אל תלחצו על "הדלק".
‏כי אם תלחצו, זה דופק את זה, ‏ואז צריך ללחוץ על שני כפתורים אחרים.
‏"זה מה שאני פאקינג צריך לעשות?"
‏"אל תצרח ככה." "את צודקת, חמודה."
‏הדבר המזוין הזה לא נדלק אם האורות כבויים,
‏כי הוא חושב, "טוב, האורות כבויים,
‏ברור שאין אף אחד בחדר."
‏טוב, אולי מישהו ישן על הספה
‏והוא התגלגל על השלט.
‏ובינתיים, אני עומד שם בחושך,
‏"את תידלקי כי אני פאקינג קניתי אותך ‏וכי ככה אמרתי", כן?
‏אז הילדה שלי באה בריצה.
‏היא אומרת, "אבא, אל תצרח ככה".
‏"את צודקת, חמודה. אני מצטער."
‏"אבא, למה אתה צורח ככה?"
‏"כי שילמתי הרבה כסף על הטלוויזיה הזו.
‏אני רוצה לשבת ולצפות איתך בסרט,
‏וכל פעם שאני בא להדליק אותה, היא לא נדלקת.
‏תמיד יש משהו."
‏אז היא מניחה את ידה הקטנה על הכתף שלי,
‏ואומרת, "אבא, יהיה בסדר".
‏כן? ואני לא חושב שהיא יודעת מה זה אומר.
‏היא רק יודעת מתי לומר את זה, ‏כי אשתי אומרת את זה כל הזמן.
‏"מותק, יהיה בסדר, תירגעי. ‏נקנה לך בלון אחר.
‏נקנה לך בלון אחר."
‏אז זה מה שהיא עשתה.
‏היא אמרה, "אבא, יהיה בסדר".
‏היא שמה את היד החמודה שלה על הכתף שלי.
‏ולא יודע, זה הכה בי. חשבתי ש"כן,
‏את צודקת, באמת יהיה בסדר", נכון?
‏"כלומר, אני יכול להדליק את האור.
‏אני יכול להירגע. לא צריך לצפות בסרט. ‏כל עוד אני איתך, זה נהדר."
‏זה היה רגע עמוק מאוד בשבילי, ‏שנמשך חצי שנייה.
‏ואז הכה בי רגע נוסף שבו הרגשתי כמו לוזר,
‏כי כמה דפוק אני צריך להיות ‏שילדה בת ארבע וחצי היא מאמנת החיים שלי
‏שמפגיזה אותי באמיתות האלה?
‏אז… בכל מקרה.
‏אז אני אנסה לשמור על ראש צלול עד שאבין…
‏כן, אחי, אבל זה דפוק לאללה, זאת האמת.
‏לחטוף את החיים בפרצוף מדי יום.
‏להתפלל לשינה.
‏אוי, אלוהים, שזה ייגמר כבר.
‏אני שונא את האנשים הצלולים והמאושרים האלה.
‏"זה מדהים. אני מרגיש כל כך חי. ‏יש לי מלא אנרגיה."
‏כמה זמן זה מחזיק, אה?
‏אני שותה מילקשייק פעם בשבוע. ‏זה הדבר הגדול שלי.
‏גלידה עם בירת שורשים. זה עצוב.
‏זה פשוט דבר עצוב.
‏כמו לצפות באתלט זקן שכבר לא מסוגל לרוץ.
‏"נהגתי לשתות במהלך היום, בנאדם. ‏זה היה נהדר."
‏אז…
‏בכל מקרה,
‏דרך אגב, לא ציינתי עד כמה אני המום
‏שאני מופיע במקום הזה.
‏זה פשוט נהדר.
‏כן.
‏זה קורע. אתה עומד כאן במשך שעה ‏עם הרוח הזאת,
‏השפתיים שלך נסדקות.
‏זה כאילו שאתה עומד בחרטום של סירה.
‏אז בכל מקרה, ‏בואו נסיים בכמה סיפורים מטופשים,
‏ונלך לדרכנו, כן?
‏בואו נראה. אני חושב שאני מתקדם מצוין.
‏טוב, אז הנה סיפור טוב.
‏לפני כמה שנים,
‏לפני שכל החרא הזה של המגפה התחיל,
‏אתם יודעים, הניסיון של אמא אדמה
‏להיפטר מכמות האנשים שהיא צריכה להיפטר מהם,
‏אבל היא מושכת זמן, ‏מתייחסת לזה כמו לעבודה אקדמאית.
‏הייתי בניו יורק, היה לי תפקיד בסרט, ‏גילמתי כבאי.
‏עכשיו, אני לא השחקן הכי טוב בעולם, כן?
‏חלקכם ראו את הסרט.
‏אני מקווה ששילמתם עליו, מנוולים קמצנים.
‏כולכם צפיתם בו בחינם, מנוולים.
‏אני לא השחקן הכי טוב בעולם, ‏אז המראה שלי צריך להתאים לתפקיד.
‏אז גידלתי שפם ענק של כבאים, ‏שפם כבאים מטופש וגדול,
‏שנראה נהדר כשלבשתי את המדים של הכבאי,
‏ושמו לכלוך מזויף על הפנים שלי.
‏נראיתי כאילו אני מכבה שריפות ‏כבר 20 שנה, כן?
‏אבל, ברגע שהורדתי את התלבושת,
‏והם ניקו לי את הפנים ושמתי בגדים רגילים,
‏מיד נראיתי כמו הומו זקן ועצוב
‏שמעולם לא מצא אהבה, כן?
‏ורצה המזל, הייתי בניו יורק ביוני,
‏שעד מהרה גיליתי שהוא חודש הגאווה.
‏החודש כולו.
‏ואגיד לכם משהו, ההומואים לא מתביישים לצאת.
‏כל האי המזוין מלא בהם מקיר לקיר, ‏הוא כמעט שוקע.
‏הם רבים כל כך.
‏ואני ישבתי שם וחשבתי, "אוי, אלוהים.
‏חודש שלם של החרא הזה?"
‏אני מסתובב עם המטאטא הכתום הזה ‏בסגנון פרדי מרקורי על הפרצוף שלי.
‏יטרידו אותי לכל אורך הרחוב.
‏הייתי בכושר לקראת התפקיד, ‏השרירים שלי בלטו.
‏אני חייב לומר לכם משהו. ‏תקשיבו, במשך כל חודש יוני,
‏אפילו לא הומו אחד הסתכל עליי.
‏תעזבו להתחיל איתי.
‏מעולם לא הרגשתי כל כך זקן ולא נחשק בחיי.
‏תקשיבו, זה דבר אחד שגבר ‏מזדקן כך שנשים לא מסתכלות עליו יותר.
‏אתה יודע שתגיע לגיל הזה, ‏אתה יודע שהיום הזה יגיע.
‏אבל אף אחד לא אומר לך ‏שבשלב מסוים תזדקן כל כך
‏שאפילו גבר לא ירצה לזיין אותך, כן?
‏זאת הצהרה.
‏שאתה כל כך זקן שאיזה הומו בן 60 אומר,
‏"תמשיך ללכת. ‏אני יכול למצוא מישהו טוב יותר.
‏אלוהים אדירים.
‏תעשה השתלת שיער או משהו. תרסיס שיזוף.
‏אני יכול להשיג מישהו בן 40. ‏קדימה, תמשיך ללכת."
‏תקשיבו, חטפתי התקף חרדה.
‏חשבתי, "אלוהים, חיכיתי יותר מדי זמן ‏כדי להתחתן.
‏הולדתי ילדים מאוחר מדי, אני אמות בקרוב."
‏כבר סיכמתי את החיים שלי, מבינים?
‏הלכתי במורד השדרה התשיעית, ‏הוספתי קצת נדנוד לצעדים שלי,
‏ניסיתי להשיג משהו.
‏הייתי נואש.
‏לכו תזדיינו, בנות, הייתן שם. ‏אתן יודעות איך זה.
‏אתה רוצה לחשוב שתוכל להשיג עוד אחד, נכון?
‏אז דילגתי לי במורד הרחוב.
‏הלוואי שזו לא הייתה האמת.
‏אז הלכתי במורד השדרה התשיעית, ‏ולפתע אני מביט למעלה
‏ובמרחק שני גושי בניינים ‏אני רואה לסבית מתקרבת אליי.
‏בסדר? אני יודע שאנחנו בבולדר, קולורדו.
‏אז כולכם כאלה, "היי, בנאדם, אתה יודע?"
‏כאילו, "איך ידעת שהיא לסבית, בנאדם?
‏זה לא לעניין.
‏הסתכלת עליה ופשוט ידעת שהיא לסבית?
‏אתה לא מכיר אותה, איך אתה…
‏איך אתה יודע אם מישהי לסבית?"
‏בקלות.
‏כמו שאתם יודעים.
‏כמו שלסביות אחרות יודעות.
‏זה לא תרגיל בחשבון.
‏לא, אבל אני מבין שב-2021, אסור לך לומר
‏שאתה יודע "איך לסבית נראית", כן?
‏לפי השתיקה שלכם, אז כן. נכון?
‏כן, אסור לך, נכון?
‏אבל מה שמצחיק זה ‏שאם איזה בחור לבן בן 20 היה בא הנה,
‏עם שיער משוח לאחור, צווארון מורם, ‏נעליים בלי גרביים,
‏הייתם מסתכלים עליו וחושבים, ‏"תלמיד מכללה שאונס בדייטים.
‏אבא שלו שופט. הוא לא יילך לכלא.
‏כרגע הרג חמישה אנשים כי הוא נהג בשכרות.
‏כבר קנו לו מכונית חדשה."
‏נכון?
‏כן, את זה מותר לכם לראות, את זה מותר.
‏זה ברור כשמש.
‏לסבית?
‏לא היה לי מושג…
‏אתם פשוט פרוגרסיביים מאוד.
‏נכון?
‏אין לכם שום מושג.
‏נכון?
‏בואו נשחק משחק.
‏אציין שמות של אנשים שונים,
‏ונראה איזה שקופית עולה לכם במוח.
‏פועל בניין.
‏אוהד ספורט.
‏צייר.
‏גולש סקייטבורד.
‏לסבית.
‏נכון? הכול נמחק.
‏זאת לסבית?
‏האם אני ל…?
‏כלומר, יש לי חברים הומואים, ‏אבל מעולם לא שמתי לב
‏לסוג של מכנה משותף ביניהם.
‏תקשיבו, אני לא אומר ‏שכל הלסביות דומות זו לזו.
‏בחיים לא אגיד משהו נבער שכזה.
‏עם זאת, אני כן אומר
‏שמדי פעם, יש איזו קליעה קלה לסל.
‏נכון?
‏תספורת "צלחת", שרשרת ארנק, ‏הולכת במעלה הרחוב.
‏נכון?
‏אבל אפילו אז, אני לא אומר שזה מאה אחוז.
‏אבל אם תצמידו לי אקדח לראש, ‏אגיד שהיא לסבית.
‏אני חייב.
‏תשובה סופית? תראו לי "לסבית".
‏נכון?
‏אז, בכל מקרה…
‏היא הולכת לה במעלה הרחוב.
‏אני מתקרב אליה, כן?
‏וברור לי
‏שאם נמשיך ללכת ככה, נתנגש זה בזה.
‏אני לא רוצה להתנגש באישה,
‏לא רוצה להתנגש באף אחד בניו יורק,
‏אז עשיתי את הדבר הג'נטלמני.
‏אני קולט מה קורה,
‏אז סטיתי בהדרגה לנתיב שלי.
‏עכשיו הכול בסדר, נכון? ‏אבל אז משהו מוזר מאוד קרה.
‏המשכנו ללכת עוד 25 מטר, ואז לפתע,
‏היא נכנסה שוב לנתיב שלי.
‏ואני הולך שם וחושב, "וואו, זה די מטורף.
‏חשבתי שפתרתי את הבעיה הזו."
‏טוב, אז סטיתי שוב לנתיב אחר.
‏טוב, אני הולך, ממשיכים עוד 25 מטר, ‏והיא שוב חוזרת לנתיב שלי.
‏אז עכשיו אני צמוד לשפת המדרכה.
‏אז אני חושב, ‏מה הדבר התקין פוליטית לעשות פה?
‏מה אני אמור לעשות?
‏אני אמור להיכנס לנתיב האופניים
‏כדי שיגיע איזה ילד על אופניים חשמליים
‏במהירות 65 קמ"ש וידרוס אותי,
‏ואעוף על המדרכה על הברכיים והמרפקים שלי?
‏ובשארית חיי, בכל פעם שיירד גשם,
‏אצטרך לחשוב על הלסבית הזו ‏שגרמה לי לסטות מהנתיב שלי?
‏זה מה שאני אמור לעשות?
‏אני אמור לוותר לה על כל המדרכה?
‏כאילו, "הוד לסביותך!"
‏נכון?
‏או, שעליי להקשיח את הכתף שלי
‏ולהגן על הנתיב שלי?
‏נכון?
‏עכשיו, אני לא גאה בזה, ‏אבל בחרתי באפשרות השנייה, בסדר?
‏חשבתי, "תראי, אני בן 53,
‏זזתי פעמיים, יש לי כרטיס גמלאי. ‏אני הקורבן פה."
‏אז…
‏אז הקשחתי את הכתף ‏ומיד חשבתי שזה הולך להיעשות מטורף.
‏בחיים לא עשיתי את זה עם אישה.
‏זה בפומבי, אנשים יראו את זה, מה יקרה?
‏אבל זאת האמת, היא התקרבה, ‏היא הייתה בתנועה.
‏אז רכנתי לפנים, נטעתי את הרגליים חזק,
‏כי היא הייתה בנויה כמו שרת ‏ולא התכוונתי להסתחרר ולעוף.
‏לא התכוונתי להסתחרר ולעוף.
‏אין סיכוי שזה יקרה, כן?
‏אז רכנתי לפנים, ובשנייה האחרונה,
‏היא סובבה את הכתף שלה ‏והכתפיים שלנו כמעט נגעו,
‏אבל אמות הידיים שלנו עדיין התנגשו,
‏בכוח מספיק חזק שהצדיק סיבוב.
‏טוב? אני יודע שכולכם נוהגים,
‏אז אפרט לכם במהירות ‏את כללי ההתנהגות של הולכי הרגל בניו יורק.
‏אם אתם הולכים ברחוב בניו יורק,
‏אתם הולכים והולכים, ‏והשרוול שלכם נוגע במישהו,
‏אתם לא צריכים לעצור.
‏אתם יכולים להביט מעבר לכתף, ‏"מצטער, שיהיה לך יום יפה".
‏כן? ואז ישנה הרמה הבאה. זה קצת עולה רמה.
‏אם אתם הולכים ברחוב וממש מתנגשים במישהו,
‏אתם צריכים להסתובב ‏ו"מצטער, לא ראיתי אותך".
‏קידה קלה, "זו אשמתי".
‏מה שעליכם לעשות… "הסנסיי שלי"…
‏כדי למנוע הסלמה.
‏ואז ישנו הסוג האחרון.
‏אתה הולך ברחוב ומתנגש במישהו כל כך חזק,
‏שאתה חייב להסתובב ולהתנהג ‏כמו דסטין הופמן או דה נירו בסרטים הישנים.
‏"היי, אני הולך כאן, לעזאזל!
‏זזתי פעמיים, לא ראית?
‏סטית פעמיים? אה?"
‏אז הסתובבתי בשביל לקיים את העימות הזה,
‏ותקשיבו, היא לא הסתכלה לאחור.
‏ולא אשקר לכם, זה הפריע לי.
‏זה הפריע לי במשך שלושה ימים.
‏במשך שלושה ימים הסתובבתי בניו יורק,
‏"זה פאקינג בולשיט,
‏אין סיכוי שלא עשית את זה בכוונה!
‏מי עושה את זה, מי סוטה ככה?"
‏ואני מרגיש את הכעס הזה, הוא שורף אותי,
‏ואני יודע שבסוף הוא יתיישב בחזה שלי,
‏ועוד פעם אני אשמע, ‏"סליחה, אבא, אני מצטערת".
‏חשבתי שאני לא יכול לעשות את זה לבת שלי, ‏לילדים שלי.
‏אז התחלתי לקרוא על כעסים.
‏"איך להרפות מחרא", ‏אני חושב שזה מה שגיגלתי.
‏ומצאתי אמפתיה.
‏ואם יש לך אמפתיה למישהו, ‏אם אתה נכנס לנעליו,
‏אתה יכול להבין
‏מאיפה הוא מגיע, מאיפה אתה מגיע, ‏ואז אתם נפגשים באמצע.
‏אז אמרתי, בסדר, קדימה. ‏אני אשים את עצמי בנעליה.
‏מה יגרום למישהו לסטות במקרה ‏לתוך הנתיב שלך פעמיים?
‏אז התחלתי לזרוק כל מיני רעיונות.
‏יש לה רגל קלובה? לא.
‏היא חטפה שבץ?
‏היא חטפה שיתוק בצד השמאלי?
‏היא הייתה מומיה? הייתה לה רגל מעץ?
‏יודעים? היא אחד מהמזדיינים האלה ‏שהולכים באלכסון?
‏אתה נעמד מאחוריהם בשדה התעופה, ‏והם הולכים לאט מדי.
‏אתה מנסה לעבור מימין, ‏והם גוררים לשם את המזוודה.
‏אתה הולך שמאלה, אבל הם חוזרים מכאן.
‏זה כאילו הם כרגע ירדו מספינה.
‏והכול היה כאילו, לא, לא, לא, מספיק!
‏עדיין כעסתי.
‏עדיין פאקינג כעסתי.
‏אז אמרתי, "טוב, למי אכפת? אני לא שם זין".
‏שיקרתי לעצמי, ‏אמרתי שאני לא שם זין, מבינים?
‏אז הלכתי הביתה.
‏אני בבית, שוטף כלים, שזה ממש כמו תרגיל זן.
‏אתה שוטף כלים שבוע לאחר מכן ‏ולא חושב על כלום.
‏המוח שלך ריק. אני שוטף כלים.
‏ואז לפתע, התשובה היכתה בי.
‏היא ריחפה לתוך הראש שלי, והרמתי את מבטי.
‏חשבתי, "אלוהים, ‏אני יודע למה היא עשתה את זה.
‏אני יודע למה היא התנגשה בי.
‏היא התנגשה בי בגלל שהיא לסבית."
‏כלומר, זה היה ממש שם.
‏חיפשתי רחוק, מתחת לשיחים,
‏וזה היה מול הפרצוף שלי.
‏היא עשתה את זה בגלל שהיא לסבית.
‏טוב, אז לפי השתיקה של רובכם,
‏אעשה עבורכם את החשבון.
‏בואו נגלה קצת אמפתיה.
‏שימו את עצמכם בנעליים של לסבית, בסדר?
‏עם מי לסביות יוצאות?
‏עם נשים.
‏עם מי הן עוברות לגור? נשים.
‏עם מי יש להן מערכות יחסים? נשים.
‏עם מי הן מתחתנות? נשים.
‏וחשבתי, "אלוהים, אני עשיתי את זה.
‏אני יודע איך זה, לעזאזל.
‏אני יודע איך זה לחיות ‏עם אחד היצורים המזוינים האלה".
‏אני יודע בדיוק איך זה. זה נורא.
‏מנסה לשמח אותן.
‏"היי, קניתי לך דבר מנצנץ. ‏עשיתי את זה כמו שצריך?"
‏מנסה לגרום להן לקחת אחריות על מעשיהן.
‏זה לא יקרה.
‏הכי טוב שתקבל זה "אני מצטערת, אבל…"
‏אני יודע איך זה לנצח בוויכוח מזוין. ‏אתה מנצח,
‏ואז הן מסובבות את זה, הן בוכות, אתה מתנצל.
‏אתה חושב, מה קרה כרגע, לעזאזל?
‏איך אני מפסיד כאן? כבר ניצחתי אותך.
‏אתה מרגיש כל כך מטומטם, ‏שאתה חייב לצאת להליכה.
‏ואתה חושב,
‏איך הפסדתי שוב?
‏ואז את מבינה, וזה גורם לך להרגיש טיפשה,
‏ואז את רואה איזה אידיוט קירח ‏עם שפם כתום ענק
‏ואת חושבת, "יודע מה? ‏אולי קח חלק מהחרא הזה?
‏קח חלק מהכעס המזוין הזה".
‏כן.
‏הרגשתי כל כך טיפש שהתעצבנתי על האישה הזו.
‏לא הייתי צריך להתעצבן עליה, ‏הייתי צריך להזמין אותה לבירה.
‏ולהקשיב לצרות שלה, ולגלות אמפתיה.
‏"זאת לא אשמתך, התחתנת עם אישה. ‏גם אני עשיתי את זה.
‏את לא תנצחי. אי אפשר לנצח כאן."
‏כן. אני אומר לכם, ‏אם אתם לא מאמינים לי, תצפו קצת באנשים.
‏תסתכלו על הפנים של הלסבית הממוצעת.
‏לא מתכוון ללסבית בת 20 ומשהו, ‏החיים שלה לפניה,
‏יש לה חג מולד בעיניים, בסדר?
‏אני מתכוון ללסבית בת 35, 36,
‏שמתחילה להבין איך זה יהיה, כן?
‏ואז תסתכלו על הבר, ‏ותמצאו גבר נשוי באותו גיל.
‏תסתכלו בפנים שלו.
‏תסתכלו בפנים שלה, ואז שוב בפנים שלו.
‏זו אותה הבעה מזוינת.
‏כן. ותסתכלו על גברים הומואים.
‏הם חלק מהאנשים המאושרים ביותר שפגשתי בחיי.
‏הם כמעט מאושרים מדי. ‏זה כאילו, "היי, מה נשמע?"
‏והם אומרים, "היי!"
‏כמעט מרחפים לצד השני של החדר
‏בלי האסטרוגן הזה שחונק את החלומות שלך.
‏לא.
‏עכשיו תראו, זו אולי העמדת פנים.
‏אני לא אומר שכל ההומואים מאושרים עד הגג.
‏אבל לי נראה שהם עושים חיים משוגעים.
‏הם חלק מהאנשים הכי חיוביים שפגשתי בחיי.
‏כל רעיון שיש לך, הם יתמכו בו.
‏"כן! כן, מלכה, כן!
‏את אמיצה! את מסוגלת!"
‏הלסביות על הבר נראות ‏כמו חבורה של שוטרים שחוקים.
‏"זה הכול בולשיט מזוין.
‏מה חשבתי, לעזאזל?
‏לעבור לגור איתה אחרי עשרה ימים. ‏מה חשבתי, לעזאזל?
‏היא משוגעת!"
‏לא, אני אומר לכם, ‏אני חושב שגברים נשואים ולסביות
‏צריכים להתחיל לבלות יותר ביחד,
‏ואנחנו צריכים לאמץ את המוחות שלנו ‏ולנסות לפתור את הבעיה המשותפת שלנו,
‏שהיא הנשים בחיינו.
‏כדי שנוכל איכשהו לגעת באושר שנצפה
‏אצל בחור הומו ממוצע.
‏כן. אז אם אתם מאמינים בחרא הזה, ‏אתן לכם עצה.
‏אם אתם רוצים להרחיב ‏את מעגל החברים המזוין שלכם,
‏אתן לכם עצה.
‏לא תוכלו לבלות עם סתם כל לסבית שהיא.
‏בסדר? אתם חייבים לוודא שאתם מבלים עם הגבר ‏במערכת היחסים.
‏ואני לא מתכוון לכך שהיא גברית, זה לא זה.
‏אני מתכוון שהיא זו ‏שמאשימים אותה ברוב הדברים.
‏כן?
‏כי אף מערכת יחסים היא לא מאוזנת.
‏מישהו מצליח להתחמק עם יותר.
‏מישהו מתכופף מאחורי השני, ‏כמו במרוץ אופניים.
‏מישהו אחר חוטף את כל מזג האוויר בפרצוף.
‏נכון?
‏מישהו נמצא מאחור.
‏"אה, כן. באמת יורד גשם."
‏מתחבא מתחת לפונצ'ו המזוין.
‏גבר-אישה, אישה-אישה, הם-הם, ‏לא משנה מה הקטע שלכם.
‏בכל מערכת יחסים ישנו האדם ששוטף כלים
‏והאדם ש"משרה" אותם.
‏נכון?
‏הם לא משרים אותם. הם יודעים שתשטפו אותם.
‏הם רק מחכים שתישברו.
‏אחרי כמה זמן אתם לא מסוגלים יותר.
‏הכלים פשוט יושבים שם. ‏אתם חייבים לשטוף אותם.
‏ומה הם עושים?
‏הם יושבים בחדר השני ומחכים, ‏כאילו שהם לא יודעים מה אתם עושים,
‏והם מחכים עד שהם שומעים את קרקוש הכלים, ‏ואז ההופעה מתחילה.
‏הם נכנסים ואומרים, "מה?
‏אני התכוונתי לשטוף אותם."
‏ואתה אומר, "לא נכון! ‏הם יושבים כאן כבר שמונה שעות!
‏הכנסתי את הידיים למים בטמפ' החדר ‏עם ביצה מקושקשת צפה.
‏אל תנרנרי אותי. את חיה מזוינת.
‏חיות גידלו אותך. תעופי לי מהפרצוף."
‏"אל תצעק עליי!" נכון?
‏כן.
‏בכל מערכת יחסים ישנו האדם
‏שיוציא את שקית הזבל מהפח
‏ויעשה קצת…
‏יקשור אותה וישעין אותה על הדלפק.
‏כאילו שהיא כרגע חוסלה בחיסול של המאפיה.
‏ואז ישנו האדם שמרים את השקית
‏ומוציא אותה בלילה לשפת המדרכה ‏ושם אותה בפח. כן?
‏אשתי קורעת, אני אוהב אותה,
‏אבל יש לה חלק מהתירוצים הכי גרועים בעולם.
‏"למה את לא מוציאה את הזבל?"
‏"אני הייתי מוציאה, ‏אני פשוט מפחדת מקויוטים."
‏"אני מפחדת מקויוטים."
‏ואני אומר, "גם אני!
‏הם כמו כלבים מוכי כלבת. ‏הם צדים בלהקות של שניים ושלושה.
‏את לא עושה את זה כי את לא רוצה,
‏כי את יודעת שאני אעשה את זה, ‏תתרחקי ממני, בבקשה."
‏אני אומר לכם.
‏אז בכל מקרה…
‏אני יודע שאמרתי ‏הרבה דברים מאוד מפלגים הערב,
‏אז לפני שאצא מכאן,
‏אני רוצה…
‏בואו נתאחד כולנו.
‏אלה זמנים מאוד מפלגים.
‏כולם רוצים להרגיש בטוחים.
‏בואו נעבור לנושא נחמד, נורמלי, מיינסטרימי,
‏כדי שכולם יוכלו לחזור הביתה שמחים ‏ובלי מריבות.
‏נשמע טוב? יופי, נהדר.
‏בואו נדבר על הפלות. הנה זה.
‏לכל אחד יש דעה.
‏"זה הגוף שלי, זאת הזכות שלי."
‏"אז סעי לארקנסו, כלבה!"
‏נכון? לכל אחד יש דעה.
‏וגם לי יש, ‏ואני מתנצל שתצטרכו להקשיב לדעתי.
‏כי… אני אומר לכם כבר עכשיו.
‏יש לי דעה משונה מאוד לגבי הפלות.
‏אומר לכם את זה מההתחלה, בסדר?
‏אני מאה אחוז למען זכות הבחירה, ‏תמיד הייתי כזה.
‏בנות, אמרתי שזה מוזר!
‏למען השם, אל תיכנסו לתא המטען של המכונית.
‏חכו לסוף.
‏אתן אמורות לבדוק אותי קודם.
‏מוציאות את הרגליים מהגג של הרכב. ‏אמרתי שיש לי דעה מוזרה.
‏זכות הבחירה תמיד נשמעה לי הגיונית
‏כי אני לא אוהב שאומרים לי מה לעשות ‏ותמיד חשבתי, זה הגוף שלכן,
‏מי אני שאגיד לכן מה לעשות עם הגוף שלכן?
‏זה תמיד נראה לי הגיוני, בסדר?
‏עם זאת, אני עדיין חושב שאתן הורגות תינוק.
‏רואות? כאן זה נעשה מוזר.
‏אני יושב על הגדר וזה נראה לי הגיוני מאוד.
‏אז כשמישהי אומרת, "אל תגיד לי מה לעשות,
‏זה הגוף שלי, הבחירה שלי."
‏נכון, בנאדם, היא צודקת. עזוב אותה בשקט.
‏"אבל את הורגת תינוק!"
‏כלומר, זה גם נכון. מבינים?
‏אם נהיה כנים,
‏זאת המטרה של ההליך.
‏את לא נכנסת לשם כי כואבת לך האוזן.
‏את נכנסת לשם כי, "יש תינוק בתוכי,
‏תוציאו אותו החוצה!"
‏נכון? את נכנסת עם התינוק, ‏ויוצאת בלי התינוק.
‏מה קרה לתינוק, נכון?
‏משהו פאקינג קרה, אז…
‏תומכי זכות הבחירה אומרים ‏ "אלה לא חיים.
‏זה לא תינוק אם…" לא יודע מה הם אומרים.
‏"אם עושים את זה לפני ‏יום חמישי הראשון או שלישי האחרון
‏ומסתובבים פעם אחת…"
‏הם רוקדים בין המשאיות הנכונות.
‏"זה עדיין לא תינוק." זה מה שהם אומרים.
‏וזה אולי נכון ואולי לא.
‏אני לא יודע. אני לא רופא,
‏אבל תחושת הבטן שלי אומרת לי שזה לא הגיוני.
‏"עדיין לא תינוק."
‏זה כאילו הייתי מכין עוגה ‏ושופך בלילה לתבנית
‏ומכניס את זה לתנור, ‏וחמש דקות אחר כך הייתם באים
‏ומוציאים את התבנית וזורקים אותה על הרצפה.
‏ואמרתי, "מה לעזאזל! ‏הרסתם לי את עוגת יום ההולדת!"
‏והייתם אומרים, "זאת עדיין לא עוגה".
‏זה כאילו, "היא הייתה יכולה להיות עוגה,
‏אם לא הייתם עושים מה שעשיתם,
‏הייתה לי פה עוגה תוך 50 דקות.
‏משהו קרה לעוגה הזאת, רוצחי עוגות מנוולים!"
‏נכון?
‏עכשיו, לפני שכל תומכי הזכות לחיים ‏יתחילו להתלהב,
‏אני חושב שזה נהדר ‏שאתן הורגות את התינוקות שלכן.
‏זה פנטסטי.
‏תעזרו לאמא אדמה. יש יותר מדי מאיתנו.
‏חמישים וחמש מעלות בחוץ. חיות נכחדות.
‏יש פלסטיק באוקיינוס המזוין.
‏אנחנו לא צריכים עוד אנשים מזוינים.
‏ובעיקר, אם תהיו כנים עם עצמכם,
‏האם עשיתם משהו משמעותי עם חייכם?
‏האם האדם שאתם מזיינים עשה משהו משמעותי?
‏אם התשובה לשתי השאלות האלה היא לא,
‏מה הסיכויים שתיצרו אדם משמעותי?
‏אני לא אומר שתיצרו אדם רע,
‏פשוט תיצרו עוד אדם רגיל, ‏שלא נוסע כשהרמזור מתחלף לירוק
‏כי הוא מסתכל בטלפון המזוין שלו.
‏טוב, נגמר לי הזמן, הייתם נהדרים.
‏תודה רבה לכם. תודה.
‏זה היה מדהים.
‏שוב תודה. שוב תודה שבאתם.
‏אני מעריך את זה. לילה טוב.
‏ביל בר!
‏תרגום כתוביות: ליאור הדר