Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
NETFLIX-KOMEDIASPESIAALI
Hyvät naiset ja herrat, Bill Burr!
No niin, kiitos!
Kiitoksia.
Kiitos, kiitos. Miten menee?
Kuinka hurisee? No niin.
Te, jotka seisotte, istukaa alas.
Istukaa.
Mitenhän tässä käy.
Olen ollut sisällä puolitoista vuotta, ihan kuten tekin.
No niin. On hienoa olla täällä Denverissä.
Osavaltiotasolla se on ihan laillista, mutta ei liittovaltion tasolla.
Porukka tosin pukeutuu kuin olisi lähdössä patikoimaan.
Kaikilla on jotkut helvetin North Face -pyjamat.
Te kaikki elätte sisätiloissa.
Siispä.
Miten teillä on mennyt?
Mitenkäs pandemian laita? Pidittekö siitä?
Oletteko oleskelleet sisällä?
Oletteko turvassa?
Ei!
Ärsyttää kaikki valittajat.
"En ole turvassa! En usko sellaiseen, saatana!
Pelkkiä perkeleen valheita!"
Olemme jakautuneet tässä kahtia.
Osa sanoo: "Hankkikaa rokotus.
Kietoutukaa afgaanihuiviin,
peittäkää kasvonne ja pidättäkää hengitystä,
kun katsotte ihmisten kuvia."
Ja toiset: "Ihan saatanan sama!
Vedän pallit esiin ja lähden tepastelemaan kadulle,
koska niin Jeesus käski Johanneksen evankeliumissa.
Niin Raamattu-tunnilla sanottiin! Ihan sama, saatana!
Ja jos saan taudin, menen sairaalaan ja sanon:
'Olitte oikeassa, hoitakaa kuntoon.'"
Kaikki hurskastelevat menemään.
Liberaalit hokevat: "Pitää käyttää maskia."
Puolet heistä vetää maskin alas puhuessaan.
Pitävät sitä nenänsä alapuolella.
Ja ne toiset kusipäät olivat vuosikausia niin isänmaallisia että.
"Amerikka, jos ei kelpaa, häipykää!
Tukekaa joukkoja! Jos ei miellytä, painukaa vittuun!
Jos ei kelpaa, häipykää!" No, ottakaa sitten rokotus.
"Enkä. En luota valtioon."
Ai miten helvetissä niin?
Minä kun luulin, että rakastitte sitä.
Tehän heiluttelitte polleana lippua, ja sitä rataa.
No hei. Homman nimi on tämä.
Emme ratkaise ikinä tätä sotkua, ellemme pääse yhteisymmärrykseen.
Ja tiedämme, ettei niin käy ikinä. Niin ei käy ikinä.
Ratkaistaan se sitten jollain Nälkäpeli-tyyppisellä jutulla.
Ja se voittaa, kuka voittaa.
Rokotusvastaiset vastaan rokotusmyönteiset.
Mittelö tapahtuu isolla kentällä.
Ja kaikki ne, jotka eivät rokotusta halunneet,
eli kaikki perkeleen läskiperkeet ja saatanan sekopäät,
heidän täytyy kipittää koko se saatanan kenttä läpi,
ja yrittää päästä sen toiseen päähän -
samalla kun helikopteri surraa yläpuolella -
ja yrittää ampua heitä rokotteilla.
Onko selvä?
Tiedän, mitä ajattelette: "Ihan epäreilua!
Me juostaan täällä kusiluistimet jalassa, kun yhdet on helikopterissa -
aseen kanssa.
No, näin… Ja liberaaleilla on siis aseet. Ja he ovat umpisurkeita niiden kanssa.
"Herra jumala! Onko se elävä? Osuuko se minuun?
En koe olevani turvassa!"
Siinä vaiheessa on jo puolivälissä.
Haalareista lähtee toinen henkseli irti.
Ja lopulta sitä pääsee toiselle puolelle.
Pisteet lasketaan kuin polttopallossa.
"Kuka voitti?"
Ajattelin vain.
Minä vain…
En tiedä, mitä muuta tehdä. Tavallaan luovutin.
Pakko sanoa suoraan.
Se eka vuosi tätä paskaa -
olin amerikkalainen ja tsemppasin hulluna kaikkia,
ja sitten, enpä tiedä.
Meidät päästettiin pariksi viikoksi ulos ja sitten passitettiin takaisin,
joten en jaksanut sitä enää.
Ajattelin, että ihan sama. En välittänyt paskan vertaa.
"Toivottavasti porukkaa kuolee vielä paljon enemmän. Ihan oikeasti."
Jos tässä perkeleen pandemiassa on jotain hyvää,
ja toivon, että kun tämä tulee ulos,
tätä pidetään jo vanhana juttuna, jos Luoja suo,
mutta hyvä puoli tässä on se,
että se on vähän hidastanut cancel-kulttuuria.
Tiedättekö?
On vähän typerää vetäistä molonsa esiin töissä, kun pitää olla kotona.
Tiedättekö?
Joiltakin se tosin yhä luonnistuu.
He ovat Zoom-palaverissa ilman housuja.
Ja äkkiä he nousevat heppi ruudussa heiluen.
Jotenkin keksaisivat yhä keinon saada kenkää.
Epätodellista.
Toisaalta hyvä, että ne hyypiöt saivat hengähtää,
kun cancel-kulttuurilta -
tuntui käyvän vähiin ihmiset, joita boikotoida.
Vaikka he kuinka yrittivät, oli vain rajallinen määrä porukkaa,
jotka vetivät molonsa esiin töissä.
Tilastoista huolimatta.
"Joka 1,6 sekunti joku vetää töissä esiin molonsa -
heilutellen sitä naispuoliselle kollegalle."
Mitä? Joka 1,6 sekunti?
Jotenkin se on mennyt minulta ohi.
"Joka 3,2 sekunti -
joku äijä runkkaa saniaiseen ja hivelee sillä naisen kasvoja."
Voi jumalauta! En tiennytkään.
Onneksi ne saatanan elukat koottiin yhteen -
ja pantiin pihalle.
Mutta meininki kävi vähän kotikutoiseksi,
jolla päästiin eroon tietyistä äijistä,
jotka piti raivata tieltä.
Sama pätee kaikkeen.
Aluksi ollaan jostain yhtä mieltä,
ja sitten homma lähtee käsistä.
Tiedä siitä sitten.
Porukka loppui vähän kesken, ja oli aika hillitöntä,
kun viime vuonna alettiin yrittää boikotoida vainajia.
Muistatteko? Yhtäkkiä John Wayne trendasi hulluna.
Löytyikö jostain leffa,
joka julkaistaan, kun se oli unohtunut hyllylle?
Kaikki "woket" eli muka valveutuneet valkoiset idiootit nostivat mekkalan.
"Herra jumala! Näitkö, mitä John Wayne sanoi -
Playboyssa vuonna 1971?"
Siis yhtäkkiä lauma valkoisia nappiaivoja -
nousee barrikadeille jonkun kuolleen valkoisen äijän takia.
"Enää en tällaista niele!"
"En siedä enää moista puhetta John '45 vuotta vainaana' Wayneltä -
lehdessä, jota ei enää ole!"
"Haluan osoittaa tukeni mustille!"
Saatanan tollot.
Miten saatanan tollo pitää olla, että kehuu olevansa "woke"?
Tiedättekö?
Jos on oikeasti yhteiskunnallisesti tiedostava ihminen,
silloin tajuaisi, että valkoiset pöllivät sen sanan mustilta.
Vähän samaa sarjaa, mitä Elvis tuppasi tekemään.
Mutta tiedättekö mitä? Minusta se on mustien syy.
Joku heistä sössi.
Heillä oli bileet, siellä oli myös valkoisia,
ja joku meni lipsauttamaan sen.
"Pysy wokena", tai jotain.
Joku valkoinen kuuli sen ja sanoi: "Että mitä? Herra jumala!
'Wokena'? Haluan sanoa niin!
Sanon niin valkoisille kamuilleni, koska olen trendikäs.
Alan käyttää sitä, jumalauta.
Olen ihan helvetin woke, saatana.
Olen ihan ykköswoke.
Minulle riittää! Oikeasti!
Tuen mustia Twitterissä täältä valkoisesta kodistani käsin.
Niin minä teen. Olen tukenanne, saatana."
Kaikki valkoiset huijaavat itseään,
että 150 vuotta sitten -
he olisivat olleet mukana salakuljetusringissä -
auttamassa orjia pakoon.
"Olisin ollut niitä hyviä valkoisia, kyllä!
Olisin uhrannut sille aikaani, vaarantanut henkeni."
Totuus on, että he tekisivät ihan samoin -
kuin mitä he tekevät nyt. Eivät mitään.
Eivät yhtikäs mitään.
Paitsi ehkä joskus käyttävät hashtagia BlackLivesMatter.
"Voi luoja, sydämeni särkyy kulmasohvallani."
Minusta parasta Black Lives Matter -marsseissa oli -
kauppojen ikkunoihin laitetut vanerilevyt -
ja niihin kirjoitetut sanat "Black Lives Matter".
Mikä mahtava kahtiajakoisuus siinä viestissä.
Tyyliin: "Mustien elämä on arvokasta! Olemme yhtä!
Älkääkä polttako liikettäni, elukat!
Kaikki ovat tervetulleita liikkeeseeni!
Tänne saavat kaikki tulla. Yksi kerrallaan! Vahdi tuota!
Täällä on kaikilla turvallista olla."
Joopa joo.
John Wayne syntyi vuonna 1907.
Ja sen kuuli hänen puheestaan.
Jotkut idiootit keuhkoavat: "Ei se ole mikään tekosyy!"
Mutta onhan se.
Sitä se nimenomaan on.
Sitä on aikakautensa lapsi.
Miettikää nuoria. Heille vesipullo oli kova sana puolitoista vuotta.
He seisoivat ringissä ja yksi heitti pullon ilmaan,
ja jos se jäi pystyyn…
"Jumankauta!" Heiltä lähti kertalaakista järki.
En tajunnut sitä yhtään.
Mutta minä synnyin vuonna 1968 ja sanoisin:
"Eihän kukaan edes yrittänyt kaataa sitä nurin.
Totta kai se jää jossain vaiheessa pystyyn.
Mikä on homman nimi?" Eikö?
En halunnut olla ilonpilaaja.
He olivat innoissaan ja häipyivät sitten potkulaudoillaan.
Kuin pikku jengiläiset tai jotain. No, mikäs siinä.
Se villitys kesti ehkä puoli sekuntia.
Sean Connerykin kuoli. Suuri Sean Connery.
Minusta paras James Bond kautta aikain.
Häntä muisteltiin lämmöllä ehkä noin kahdeksan minuuttia Twitterissä,
ja sitten ensimmäinen valkoinen karvasääribimbo avasi suunsa.
Ja hän ei voinut olla sanomatta: "Ihan oikeastiko?
Ylistämmekö todellakin miestä, joka kannatti naisten pieksemistä?"
Ensiksikin, hän ei kannattanut naisten pieksemistä.
Hän sanoi vain: "Heitä pitää joskus vähän läpsäyttää.
Kun antaa vähän isän kädestä,
sittenpä muistavat, kuka tuo leivän pöytään.
Resetoidaan emolevy."
Siinä kaikki, mitä hän sanoi.
Kyllä, järjetön lausahdus vuonna 2021.
Vuonna 1976 ei ehkä paras mahdollinen, mutta ei järjetönkään.
Vai mitä?
Ja hän oli syntynyt vuonna 1930.
Nuo jutut pitää asettaa historialliseen näkövinkkeliinsä.
Rakastan vanhoja leffoja. Katsotteko 30-, 40- ja 50-luvun leffoja?
Niin.
Aina kun joku nainen kävi vähänkään kierroksilla,
joku mies tuli heti läpsimään: "Kokoa itsesi!
Mene keittiöön tekemään minulle piirakkaa."
Hän oli niiden leffojen kasvatti.
Minä taas 70-luvun.
Luulin oikeasti, että on siistiä olla rekkakuski.
Ja apina kaverina.
Mimmit vilauttelemassa tissejään.
Luulin, että niin maailma pyörii. Mistä minä tiesin? Niitä minä katsoin.
Ajan takaa sitä, että jos kerran aletaan loata kuolleita miehiä -
ja syytää paskaa niskaan, kun he eivät voi enää puolustautua,
miksi hyökätään vain miesten kimppuun?
Entä kaikki kamalat naiset kautta historian?
Eihän nyt vain miehiä voi syyttää, sehän olisi seksististä,
mutta juuri sitä ei haluta tehdä.
Tiedättekö? Entä Coco Chanel?
Loistoesimerkki. Coco Chanel.
Häntä pidetään laajalti feministisenä ikonina.
Hän perusti oman laukkutehtaan -
joskus 20-luvulla, tai mitä lie tekikään.
Hän joutui takuulla taistelemaan seksismiä vastaan.
Mieletön ja hatunnoston arvoinen saavutus.
Mutta -
hän oli myös natsien kannattaja.
Niin. Hänen Wikipedia-artikkelistaan puolet käsittelee aihetta -
ja vain odottaa, että joku tarttuisi siihen.
Kaiken kansan nähtävillä, eikä mitään.
Ilmeisesti toisessa maailmansodassa -
vanha kunnon Adolf saapui kaupunkiin -
tankeillaan, joissa oli Porschen moottorit,
ja valtasi kaupungin noin 90 minuutissa.
Chanel sai sätkyn.
Hän sulki liikkeensä.
Hän selvitti, missä hotellissa kaikki pääjehut majailivat,
muutti samaan hotelliin ja ryhtyi suhteeseen -
yhden natsijehun kanssa.
Niin.
Hän alkoi paneskella natsin kanssa.
Oletteko nähneet videoita juutalaisvainoista?
Joissa on kasapäin lasten kenkiä?
Niin.
Chanel antoi poskihoitoa tyypille, joka teki niin.
Ihan vain muistin virkistämiseksi,
mitäs se Sean Connery tekikään?
"Heitä pitää joskus vähän läpsäyttää."
Niin hän teki.
Chanel puolestaan: "Hei, Adolf, miten hurisee?"
Hän myi oman maansa niin perusteellisesti, että lähti maanpakoon sodan lopussa,
ja montako poskihoitoa lienee antanut päästäkseen lopulta takaisin.
Mutta kaikesta siitä huolimatta en tuomitse häntä.
En ole itse ollut koskaan samassa tilanteessa.
En ole ikinä ollut maassa, joka joutuu yhtäkkiä -
maailman tehokkaimman armeijan invaasion kohteeksi -
ja ottaa vallan parissa tunnissa.
Hän oli varmasti kauhuissaan.
Ja hänhän oli nainen. Hän oli muotibisneksessä mukana.
Ja ne tyypit tulivat sinne Hugo Bossin univormuissaan.
Hänen polvensa notkahtivat vähän.
Homma meni ikäväksi. Porukkaa ammuttiin kaduilla.
Hän alkoi panikoida.
Tiedättehän.
Hän oli nainen, ja naiset tietävät, että kovan paikan tullen,
kun joutuu selkä seinää vasten,
oli tilanne kuinka paha tahansa, heillä on aina mahdollisuus -
pelastaa itsensä antamalla persettä.
He voivat aina vetää sen kortin hihastaan, eikö niin?
Kaikki naiset tietävät tämän.
Naiset tietävät tämän.
Miehet tajuavat sen vasta vankilassa.
Mutta naiset oppivat sen jo varhain.
Hänellä oli se tilaisuus ja hän käytti sen.
En voi moittia häntä siitä.
Hän on kuollut ja kuopattu. Ja varmaan taivaassa.
Hän varmaan pääsi sinne. Hän on siellä Sean Conneryn kanssa.
Joskus kun heillä tulee vähän kränää,
Sean antaa hänelle pikku läpsyn.
Eikä hän välitä.
Jos on paskonut natsin mieliksi,
pikku litsari ei tunnu missään.
Olihan Jeesuskin huoran kanssa, eikä voi puolustautua.
Kaikilla on omat luurankonsa kaapissa.
Olkaa hyvät vain.
Ostakaa yhä Coco Chanelia. Hän on silti sankari.
Hän oli uhri, oman aikansa uhri.
Hän oli kauhuissaan ja häntä pelotti. Hän ei tiennyt, mitä tehdä.
No mutta silti.
Elämme helvetin outoja aikoja.
Kaiken sen paskan lisäksi, mitä nyt tapahtuu,
aina kun mietin, että feminismi on jotenkin hävinnyt kartalta,
vähän kuin joku bändi, jota ei voi sietää,
koska siltä ei ole tullut albumia pariin vuoteen,
sitä ajattelee: "Lopettivatko he? Vai hajosiko bändi?"
Sitten tuleekin jotain uutta paskaa.
"Ei saatana. Mitä nyt tällä kertaa?"
Kunhan pelleilen. Ei feminismi minua ärsytä.
Ei se minua häiritse. En minä sitä pelkää tai mitään -
ihan siitä syystä, että tiedän, että se epäonnistuu.
Ja se on lohduttava ajatus.
En ole sen kannattaja, koska tiedän, ettei se pidä minusta.
Niin. Tiedättekö, miksi luulen, että se hiipuu,
että se ei menesty?
Koska he tarvitsevat miesten apua onnistuakseen.
En ymmärrä sitä.
En ymmärrä, miksi naiset eivät tee yhteistyötä -
ja hoida hommaa.
He valittavat meille:
"Tarvitaan enemmän miehiä, jotka välittävät."
"Missä ovat ne miehet, jotka nousevat esiin ja sanovat jotain?"
Miksi minun pitää siihen puuttua?
Sehän on teidän ongelmanne, saatana.
Miksi aina vedätte meidät mukaan sotkuihinne?
Kuten yksi naisjalkapalloilija jokin aika sitten.
Hän oli jonkun urheilukanavan haastattelussa -
ja alkoi urputtaa:
"En ymmärrä, miksi naisurheilijat -
eivät tienaa yhtä paljon kuin miesurheilijat."
Ja kaikki ne miehet istuivat siellä -
ja teeskentelivät, etteivät tiedä vastausta.
He olivat muka ihan ymmällään.
"Ai jaa, en kyllä tiedä.
Miksi tosiaan?
Täysi arvoitus. En tiedä yhtään."
Minä oikeasti karjuin kotona TV:lle:
"Koska ette myy lippuja, saatana!"
Kukaan ei käy naisten jalkapallopeleissä.
Ne pelaavat 20 000 katsojaa vetävällä areenalla, 1 500 tulee paikalle.
Ei kaksinen väkimäärä.
Se promoottori sai siitä keikasta kenkää.
Ei sillä, etteikö joitain poikkeuksia ole.
Kuten Serena Williams ja UFC:n vapaaottelijat.
Mutta naisten jalkapalloa ei kukaan katso.
Ja sitten hän tuli sinne raivoamaan niille miehille.
Ja sama paska jatkuu aina vain. Mitä he meille huutavat?
Eihän se meidän tehtävämme ole.
Ei ole minun tehtäväni välittää paskan vertaa jostain naisjalkapallosta.
Minä olen kiinnostunut miesten urheilusta.
Hoitakaa itse oma paskanne.
Miettikää naisten korisliigaakin.
Kukaan WNBA:ssa ei saanut koronaa.
Ei kukaan.
He ovat pelanneet noin 300-400 katsojan edessä -
viimeiset 25 vuotta.
Ja se on sitä paitsi miesjoukkueiden tukema liiga.
Annoimme teille ihan oman liigankin!
Ettekä vaivautuneet paikalle! Missä kaikki feministit ovat?
Paikan pitäisi kuhista feministejä!
Kasvomaalit naamassa, pelipaidat päällä, tissejään vilautellen.
Sekoilemassa samaan tyyliin kuin ylärivien äijät,
isot kaljatissit heiluen.
"Olenko isolla skriinillä? Olenko?"
Niin.
Skippasitte ne.
Yksikään teistä ei käynyt niissä perkeleen peleissä.
Ei yksikään teistä. Te petitte heidät, en minä.
Eivät miehet. Naiset pettivät WNBA:n.
Hyvät naiset, nimetkää viisi kaikkien aikojen WNBA-suosikkipelaajaanne.
Antaa kuulua.
No niin! Nimetkää viisi WNBA-joukkuetta.
Nimetkää edes kotikaupunkinne WNBA-joukkue. Ette pysty!
Ette välitä heistä paskaakaan.
He pelaavat illasta toiseen tyhjille katsomoille. Mikä tragedia.
Ja samaan aikaan te katsotte joitain Kardashianeja,
jotka tahkoavat miljardeja.
Ja niitä Real Housewives -sarjoja,
jotka myös käärivät rutosti rahaa, koska naiset katsovat niitä sarjoja.
Raha seuraa perässä.
Tuota he eivät katso, tuota he katsovat.
Niinpä tehtaillaan sarjoja, joissa ne huorat hukutetaan rahaan -
ja laukkuihin ja kenkiin ja Botoxiin.
Rahaa sataa.
Rahaa sataa laariin.
Niin. Raha seuraa perässä.
Katsotte mieluummin Real Housewiveseja, jossa naiset repivät toisensa riekaleiksi.
"Ehkäpä siksi miehesi jätti sinut.
Ehkä hän tosiaan lähti siksi. Siksi et voi tulla raskaaksi, ääliö!
Siksi perseesi on yhtä littana kuin tissisi!"
Niinhän sen ymmärtää.
"Katsomme mieluummin sitä kuin naisia,
jotka yhtenä joukkueena yrittävät tavoitella yhteistä päämäärää.
Katsomme mieluummin sitä, kun he tuhoavat toisensa."
Niin.
Ei, ei, ei.
Ja kaikesta siitä huolimatta palaatte karjumaan miehille.
Eli ymmärsinkö oikein? Minun pitää tarjota drinkki,
estää kirvesmurhaajaa kiipeämästä ikkunasta sisään -
ja katsoa teidän vuoksenne WNBA:n pelejä?
Milloin te kannatte oman kortenne kekoon?
Niin.
En tunne tippaakaan myötätuntoa naisia kohtaan näissä asioissa,
koska aina kun on tutkittu, kummat ovat älykkäämpiä,
miehet vai naiset,
joka ikinen tutkimus toteaa, että naiset ovat älykkäämpiä.
Joka saatanan tutkimus.
Naiset, teidän ei pitäisi taputtaa sille.
Tiedätte, että olen kusipää.
Tiedätte, ettei tämä pääty hyvin.
"Sanoiko hän minua nätiksi? Voi herra jumala!"
Häipykää siitä suhteesta!
Jos kerran kaikki tutkimukset pitävät teitä älykkäämpinä,
kysykää itseltänne,
miksi sitten ollaan tässä tilanteessa?
No?
Tämä tilanne ei johdu minunlaisistani miehistä.
Niin paljon kuin haluattekin syyttää minua.
Naiset, oletteko käyneet sporttibaarissa pelisunnuntaina -
ja tutkailleet ihmisyyden olemusta?
Ja ääliöitä, jotka lyövät kaljamahojaan yhteen?
"Unelmieni joukkue!"
"Ihan huippu, joo!"
"Haetaanko lisää mozzarellatikkuja?"
Te naiset isompine aivoinenne ette ikinä kurkistaneet sinne -
ja todenneet: "Tuolleko minä vittu häviän?
Tuolleko minä häviän?"
Ei teitä mikään estä.
Muu kuin se, että tykkäätte repiä toisenne kappaleiksi.
Nytkö sitten tulee hiljaista?
Näen kyllä pirullisen ketkuilunne.
Voisittepa te naiset tukea WNBA:ta -
samoin kuin tuette jotain kehostaan ylpeää läskiä mimmiä,
joka ei ole enää teille uhka.
Se liiga löisi NBA:n yleisömäärät laudalta.
Se on yksi säälittävimpiä juttuja, joita olen nähnyt.
"Voi luoja, olet oikea jumalatar, olet upea! Näytät ihanalta bikineissä!
Tappaisin itseni, jos näyttäisin tuolta! Syö sinä vaan!
Kuole diabetekseen, läski!"
Se vain…
Sama, jos sanoisi alkoholistille: "Kappas vain sinua!
Makaat siinä taju kankaalla, lapsesi itkevät,
mutta olet sankari, oikea jumala!
Jatka samaan malliin!"
Silloinhan sanoisi: "Ryhdistäydy nyt, saatana!
Lopeta dokaaminen!"
Se on kyllä yksi nerokkaimpia näkemiäni juttuja,
miten tavallisen näköiset naiset saivat aivopestyä mainostoimistot -
ja kauniit naiset pois mainostauluilta.
Niin. Ihan tavalliset naiset, joista kukaan ei välitä paskan vertaa.
Sanonpahan vain.
Täällä korvessa voidaan sanoa niin kuin asiat on.
Ihan tavalliset naiset, joista kukaan ei välitä paskan vertaa,
joiden nimiä ei kukaan muista.
He näkivät ne jumalattaret ja alkoivat valittaa:
"Miten voin muka kilpailla tuon kanssa?"
Ette voikaan!
Miten saatanan ylimielisiä te oikein olette?
En minäkään ajattele paidattomasta Brad Pittistä:
"Mahtavaa. Miten minä voin muka kilpailla tuon kanssa?"
En voikaan.
Olen ruma, kalju ja oranssinvärinen mies.
Minun pitää kirjoittaa vitsejä.
Minun on pakko olla hauska.
Tiedän oman roolini.
Minun kuuluukin katsoa ylöspäin paremmannäköisiä tyyppejä.
En tiedä, naiset. Tarkoitus oli pitää inspiroiva puhe.
En tiedä, välittyykö se ihan niin.
Yritän vain sanoa, että jos oikeasti…
Jos sivuutetaan lapsuuteni väärinkohdistettu viha…
Yritän vain sanoa, että te olette älykkäämpiä,
ja teitä on enemmän.
Tiedä sitten.
En tiedä, mitä sanoa. Yritän kai olla…
Yritän olla parempi ihminen kaiken tämän paskan keskellä. Ihan totta.
Viime aikoina olen yrittänyt auttaa kodittomia.
Joskus autan heitä, joskus taas en.
Vähän riippuen siitä, millä tuulella sitä on ja miten paljon he pelottavat.
Sitä minä teen.
On pakko tehdä jotain,
koska päättäjät eivät näköjään tee mitään.
Yritin viedä vanhoja vaatteitani heille telttakyliin.
Se on hyvä teko, mutta yksi varoituksen sana.
Tehkää se päiväsaikaan.
Onko selvä? Se kannattaa tehdä päiväsaikaan,
koska heitä väsyttää edellisillan juomakilpailut,
tai missä ikinä olivatkaan,
ja ovat tajunneet, että olkapäässä on naula.
Kannattaa tehdä se, kun heitä väsyttää.
Ei kannata mennä yöllä.
Muuten saattaa vielä päätyä paistivartaaseen.
Sitähän ollaan sillan alla, ja siellä voi tapahtua mitä vain.
Varoitan vain, koska nykypäivän kodittomat -
eivät ole entisellään verrattuna minun lapsuuteeni.
Kun olin lapsi, koditon oli pummi -
kerjäläinen, joka oli pahassa jamassa.
Joku deeku siis.
Heillä ei ollut mitään Suljettu saari -sontaa taakkanaan,
kuten tarvetta puhua puille.
Jos on syömässä vaikka uppomunia…
Hän näkee oven toiseen ulottuvuuteen ruokasi yllä.
Niin.
Kun olin lapsi, hullut ehtivät riehua ulkona vain noin varttitunnin,
kunnes paku ajoi paikalle -
ja kyydistä nousi kaksi tyyppiä hoitajan asuissa.
"Hei, kamu, miten menee?
Pidät täällä melkoista meteliä, vai mitä?
Viitsisitkö mitenkään kokeilla tätä paitaa?"
Toinen siihen: "Mikäs siinä. Miksi nämä hihat ovat näin pitkät?"
"Sidomme niillä kätesi selän taakse,
koska olet seonnut, saatana, siksi vain.
Et voi riehua täällä pelottelemassa ihmisiä.
Autoon siitä, saatana!"
Hän nousi autoon ja sillä sipuli. Niin joutui pöpilään.
Noin vain, pim, pam, pum, pöpilään.
Mutta ongelmana oli vain se, että pöpilän väki alkoi panna potilaita,
koska kaikki tietävät, että pöpit ovat hyviä sängyssä.
Niinpä ne painoivat menemään.
Niin siinä kävi.
Älkää suotta nurisko.
Puistelkaa vain päätänne, minkä kerkiätte, mutta…
Hei!
He paneskelivat potilaita.
Ja he paneskelivat menemään valkotakin liepeet tuulessa liehuen,
kunnes vuosikymmeniä myöhemmin -
tuli viimein joku, jolla oli sydän:
"Mitä helvettiä täällä oikein tapahtuu?"
Niin se paikka sitten suljettiin ja kaikki ne ihmiset päästettiin vapaaksi.
He juoksivat ulos kuin Mike Myers ja hyppäsivät farmariautoihin.
Eli siksi kannattaa mennä päiväsaikaan.
Ja täytyy sanoa, että aina kun menen niihin telttakyliin,
minulla tulee hyvä olo.
"On hienoa auttaa maanmiehiään. Haluaisin tulla kohdelluksi samoin.
Naurettavaa, että ihmisten pitää elää noin."
Niin ajattelen vielä autossa,
ja heti kun astun ulos, se lemu iskee päin näköä,
ja ajattelen: "Mitä helvettiä touhuan? Herra jumala, mitä elukoita!"
Se tuntuu kaiketi vähän samalta,
kun on safarilla Land Roverin kyydissä,
ja sitten huomaa leopardin.
Ensin sitä on innoissaan. "Hei, leopardi!" Niinhän?
Sitten tulee pomppu tiessä ja sitä lentää auton kyydistä.
"Ei saatana, leopardi!"
No, minä siis pysäköin auton ja olo oli kuin Setä Samulilla.
Nousin autosta ja ajattelin: "Mitä helvettiä touhuan?"
Aloin kävellä näin.
Siellä on aina jotain hässäkkää, joku nilkuttamassa tien yli tai jotain.
En ole ikinä päässyt niin lähelle, että olisin voinut jututtaa ketään.
Kuten uutisissa tehdään.
"Jösses, oletko istuskellut täällä jotain pari kuukautta?
Minkäslaista siellä teltassa on?"
Mietin aina, montako ihmistä piti tainnuttaa -
yhtä haastattelua varten.
Ehkä he käyttivät nukutusnuolia, jotta kaikki muut olisivat taju kankaalla.
Varmistaakseen ulospääsyn.
Minä taas teen niin, että pääsen noin 30 metrin päähän -
ja sitten alan kävellä tähän tapaan.
Ja sitten minä jänistän. Joka kerta.
Ja sitten kiljaisen: "Ilmaisia paitoja!"
Juoksen takaisin autolle.
Ja silloin mieli alkaa temppuilla.
Olen varma, että joku lähti seuraamaan kakkosnelonen kädessään -
ja ajattaa minua.
Juoksen aina yhden kierroksen autoni ympäri ennen kuin nousen kyytiin.
Kodittomilla liikkuvuus on päässyt tosi kehnoon jamaan.
Kun on vuosikausia nukkunut jalkakäytävällä,
lonkat ovat romuna kuin jollain NFL:n keskushyökkääjällä.
Vauhdin hidastamainen on hidasta kuin risteilyaluksella.
Siinä ajassa ehtii juosta auton ympäri ja ajaa tiehensä.
Ajaa vain tiehensä.
Vaatekaappiin tuli lisää tilaa.
Nyt sen voi täyttää taas uudelleen -
rääsyillä, joita ei tarvitse, koska niinhän sitä tehdään.
Amerikka!
Anteeksi mitä, sir?
Amerikka!
Niin, Amerikka! Älä ajattele, vaan tee, mitä haluat.
Vedä vaikka molosi esiin!
Siitähän George Washingtonkin puhui!
Koko internet joutaisi sulkea.
Olemme kaikki aivan liian typeriä jakaaksemme ajatuksia -
tässä junttilabaarissa, jonka olemme itse luoneet.
Hurraatte, vaikka te kaikki surffaatte netissä kuten minäkin.
Surffailin eilen illalla kuusi tuntia.
Yritin selvittää majavan yleisintä kuolinsyytä.
Syökö sen luonnossa joku peto?
Ei. Vaikka sitä ei uskoisi kaikista typeristä paskapuheistani,
olen muuttunut mies, uskokaa tai älkää.
Ihan totta.
Koin jotain aiemmin tänä vuonna.
Paskapuhetta! -Tämä tarina on tosi. Etkö usko?
Joku sanoi "paskapuhetta".
Sanoitteko niin, koska ette usko minua,
vai siksi, kun ette halua minun lähtevän?
Siitäkö tässä on kyse?
Pikkuisesta vihan kehästä, jossa olette?
Ei saa olla ainakaan yhtään iloinen! Ei saa alkaa pehmoilla!
Ei saa alkaa halailla muita ja rakastaa itseään!
Eikä itkeä, jos näkee jotain söpöä! Pitäkää kiinni siitä!
Räyhätkää muille.
Ottakaa pistooli istuimenne alta. Tehkää se!
Joo!
Otin vähän sieniä helmikuussa. Ensimmäistä kertaa koskaan.
Tämä osavaltio on täydellinen paikka kertoa tämä juttu.
Teillä pitäisi oikeasti olla -
sieniä rekisterikilvissänne, saatana.
Juttu meni siis näin.
En ole ikinä sekoillut aineiden kanssa. Olen aina ollut viinan perään.
Rauhoittukaa nyt. Alkaa aina hermostuttaa, kun valkoiset äijät mölisevät:
"Jee! Asiaa, hyvä!"
"Hyvä!"
"Rakennetaan muuri!"
Pelleilin vain, relatkaa.
Sitä on pelottavaa kuunnella, mutta sellaista on olla mies.
Tunteita ei saa olla.
Se kaikki purkautuu ryypätessä.
"Hölmöile, ettei ole niin dorka olo!"
Olen siis aina ollut viinamäen miehiä -
enkä ikinä koskenut psykedeelisiin aineisiin,
mutta nyt olin keskellä erämaata,
ja joku oli vahtimassa lapsiani,
kaikki oli hyvin, olen yli viisikymppinen,
joten pakko tehdä se nyt tai ei koskaan.
Tämä henkilö, joka saattoi olla lämppärini tänä iltana tai ei, sanoi:
"No niin."
Hän on hyvä mies.
Hän sanoi minulle: "No niin. Otat tästä vain sen verran kuin…"
Siis se menee aina näin: "Kuinka sekaisin haluat olla?"
Ne ovat neliskanttisia, ja hän sanoo:
"Älä syö koko palasta.
Puraise vähän yhdestä kulmasta,
nuolaise toista, ja hiero yhtä tähän…
Anna sen imeytyä naamaasi."
Eli hän siis kysyi: "Millaisen tripin haluat?"
Minä: "Ihan pienen vain, ei mitään sekoa."
Niinpä otin ihan vähän vain.
Tuli vähän huono olo. Ensin tuntui, kuin olisin syönyt ruohoa,
mutta yhtäkkiä huomasin, että elottomat esineet -
näyttivät hengittävän.
Jääkaappi näytti siltä, että se oli juossut talon ympäri.
Tähän tyyliin.
Ei uhkaavasti. Sen vain piti vähän puhallella.
TV alkoi näyttää isommalta, kuin se olisi putoamassa päälleni.
Ja olin siis ihan kunnossa.
Ajattelin: "Tiedän, ettei TV kasva isommaksi,
ja jos kasvaa, ihan sama minulle.
Pikselit tänne vain, ihan saatanan sama minulle.
Tiedän, että olen tripillä. Minulla on hauskaa, minä kikatan."
Minä nauroin ja pohdin kokemaani,
ja kaikki oli helvetin upeaa.
Sitten yhtäkkiä noin tunnin päästä -
tunne pohjattomasta yksinäisyydestä -
ja siitä, ettei minua rakasteta, pyyhkäisi ylitseni.
Tuumin vain, että olisihan se pitänyt arvata.
Olisihan se pitänyt arvata! Siksi en tee tätä.
Arvasin, että on liikaa demoneja.
Arvasin, että näen Jumalan ja ne perkeleen yksisarviset -
ja laskettelen alas sateenkaarta ja pyöriskelen ruohikolla.
Arvasin, että se perkeleen Saatana ilmestyy jostain.
Ja joku tyyppi veitsen kanssa.
Sanoin: "Siitä vain. Vetäkää minut pimeyden ytimeen.
Näyttäkää, miten kusessa olen."
Ja se tunne nielaisi minut,
eikä sitä voi edes kuvata, se ei ollut mikään tunne.
Se vain oli siinä.
Olin aivan hermona. Ihmettelin siinä, että mitä helvettiä.
En päässyt siitä irti.
Vaikka olisin kävellyt miljoona kilometriä,
sitä en olisi päässyt pakoon.
Kaikki muut trippailivat siinä menemään, enkä halunnut olla ilonpilaaja,
joten sanoin vain, että taidan mennä tästä makuuhuoneeseen.
"Kas, katsopa tuota jääkaappia. Tuo jääkaappi…
No niin.
On ihan pikkuisen paha olo."
Esitin siis menemään.
Menin makuuhuoneeseen -
ja makasin siellä ajatellen:
"Mitä helvettiä tämä on?"
Ja aina kun luulin jo käyneeni ihan pohjalla,
valahdin aina vain entistä syvemmälle. Ja syvemmälle. Ja syvemmälle.
Noin puoli tuntia myöhemmin vaimoni tuli sinne.
"Hei, miten menee?" Vastaan kuin tyypillinen mies:
"Hyvin. Oikein hyvin.
Oikein hyvin!
Hyvin menee!"
Hän tuli viereeni.
"On vähän huono olo. Tämä on vähän liikaa minulle."
Hän vain makoili siinä ja minua kalvoi se tunne,
ettei minua rakasteta, että olen pohjattoman yksin.
Sitten katsoin vaimoani, ja päässä alkaa pyöriä ajatus:
"Ei saatana, nainko väärän ihmisen?
Miksi minä katson…"
Hullua kenties, mutta kun on ollut kauan aviossa,
eikä siihen tarvita edes sieniä, se tulee mieleen joka kuudes viikko.
Niin se vain on.
Jotain tapahtuu, ja sitten sitä katsoo vaimon pään sivuprofiilia -
ja jää miettimään: "Miksi koskaan aloin jutella sinulle?
Olisin voinut kävellä vain ohi. Ihan tyynesti tervehtimättä.
Emme me edes tunteneet.
Meillä ei ollut mitään!
Mitä jos en olisi ikinä jutellut sinulle?"
Joka kuudes viikko. Onko se terve suhde?
Sitä on yhä sidoksissa siihen ihmiseen, joka ennen oli,
sillä vaikka toista rakastaa, sitä edelleen -
tekisi mieli ravata ympäriinsä kuin villihevonen.
No siis, se mikä minua kauhistutti vielä enemmän -
oli ajatella niin vaimostani ja tuntea niin.
Ajattelin: "Nyt vedän hätäjarrusta.
Pitää päästä pois tästä jättikokoisesta säkkituolista."
En päässyt siitä pois. Sitten ajattelin: "Helvetti.
Mieti lapsia. Rakastan lapsiani.
Ja tiedän, että he rakastavat minua."
Ja niin aloin miettiä lapsiani.
Ja tunsin yhä samoin.
Ja sitten ajattelin: "Mistä helvetistä tässä on kyse?
Koska tuo on täyttä paskaa."
Niinpä makoilin siinä.
Ja rentouduin.
Ja tajusin: "Ei saatana, nyt tiedä, mistä tässä on kyse.
Tältä minusta tuntui lapsena."
Niin.
Juuri sellaista oli 70- ja 80-luvuilla.
Vanhemmat olivat töissä.
Sitä sai kotiavaimet, kun oli 3-vuotias.
"No mitä, poika? Pois tieltä, saatana!"
Ihan perkeleen kahjoa.
Kasvoin aikuiseksi hyvin vihaisena aikana.
Sitä sai pelätä omaa isäänsä, hänen isäänsä.
Olen puhunut tästä ennenkin, mutta työstän sitä yhä. Koettakaa kestää.
Sitä oli ihan helvetin…
On mahtavaa nähdä, miten läheisiä lapset ja isät ovat nykyään.
"Isä! Leikitäänkö, isä? Mennään pyöräilemään, isä!"
Kun minä olin lapsi: "Voi saatana, isä! Voi saatana!
Juoskaa! Avatkaa ikkuna! Äiti, mitä oikein näit tuossa?"
Ihan perkeleen mielipuolista, eikö?
Ihan helvetin mielipuolista menoa. Eikä pelkästään minun kotonani.
Rakastan vanhempiani, mutta silloin kaikki olivat hulluja, aina sai pelätä,
lapsiin sai kajota, kaverin isä saattoi antaa selkään,
ja kotona sai kuulla: "Mitä helvettiä teit?
Nyt saat selkään!" Aivan sekopäistä.
Opettajat ottivat kynsillä niskasta kiinni.
Ja kotona: "Ei hän olisi tehnyt niin, ellet tehnyt jotain!"
Vai mitä? Sellaista se oli.
Minä ja sisarukseni pieksimme aina toisiamme.
Tiedättehän?
Ja me kiusasimme koiraa, ja koira puri meitä kaikkia.
Mutta koirasta ei luovuttu. Kerran se puri minua naamaan.
Härnäsin sitä, kun se oli syömässä.
Ja se tarrasi minua naamasta.
Noin. Isän piti laittaa minulle tikit.
Mutta koirasta ei luovuttu!
"Se on hyvä koira. Sitä sattuu.
Eikä sinun jumalauta olisi pitänyt työntää naamaasi -
koiran lähelle, saatana!"
Sellaista se oli aina.
Perhe-elämämme oli outo yhdistelmä The Brady Bunchia ja Kärpästen herraa.
Teoriassa kaikki näytti hyvältä.
Se oli idyllistä kuin suoraan jostain -
Norman Rockwellin taulusta. Käytiin kirkossa ja donitsipaikassa.
Sellaista se oli, jumalauta.
No joka tapauksessa, me kaikki…
Isäni oli niitä ihmisiä, joka sanoi aina suoraan, mitä ajatteli.
Tiedättekö?
Tiedättekö esimerkiksi tietynikäisten naisten hiustyylin?
On pari lasta, ja leikataan vähän lyhyempi malli,
koska se on helpompi.
Ja jakaus on kuin Hillary Clintonilla.
Ja hiukset ajellaan takaa tosi lyhyeksi.
Kun heitä panee takaapäin,
tuntuu kuin paneskelisi Eric-nimistä kaveriaan.
Mutta kun rakastaa vaimoaan, sitä valehtelee ja sanoo:
"Näyttääpä hyvältä!
Olenkin aina halunnut panna Geraldine Ferraroa.
Jestas, miten upea."
Mutta isäni ei välittänyt.
Haimme äidin, hän tuli autoon, ja isä töksäytti:
"Hyi saatana, minkä näköinen!
Mitä herra jumala ne tekivät sinulle?
Sinähän näytät ihan mieheltä, jumalauta!"
Äiti siinä itkeä tihruutti.
Ja me takapenkillä tuumimme: "Tuollainen on siis toimiva parisuhde!"
Niin.
Näin ollen me kaikki saimme oman osuutemme erinäisiä vaivoja,
kun elimme koko lapsuutemme taistele tai pakene -valmiustilassa.
Liikuntaopet olivat pelottavia, kokeiden hakeminen pelotti,
kaikki olivat pelottavia.
Kerran isä sanoi papille, ettei hän ansaitsisi papinkaulusta.
En tiedä, mitä tapahtui.
Puhuimme kuoripoikien aikatauluista,
ja isä kai halusi minut eri messuun,
ja sitten alkoi pinna kiristyä.
"Et ansaitsisi lipereitä, saatana!"
Hänen leukansa loksahti lattiaan. Ja mikä parasta,
menimme viikon päästä.
He eivät olleet puhuneet viikkoon, ja kun isä tuli:
"No terve! Miten menee?"
Kuin ei mitään.
No siis, meille kaikille tuli fyysisiä vammoja.
Yhdellä sisaruksistani on mahavaivoja,
ja yhdellä on selkäkipua, joka ei hellitä.
Minä taas kärsin hiustenlähdöstä kolmosluokalla.
Minulta lähti ihan oikeasti hiustukkoja päästä,
kuin joltain Wall Streetin pörssihailta.
Ja minä mietin: "Muistinko kerätä lelut?
Tiskasinko astiat?
Isä keksii kyllä jonkin syyn. Kuten aina.
Mitä minä teen? Pakko tappaa hänet!
Pitäisi oikeasti tappaa hänet.
Kun hän nukkuu. Otan jatkojohdon.
Kierrän kaulaan, painan jalalla."
"Billy ei tunnu pystyvän keskittymään tunnilla.
Hän pystyisi parempaan." Sitä rataa.
Söin siis niitä perkeleen sieniä.
Ja tajusin, että olen kantanut sitä paskaa mukanani,
ja oivalsin, että sen takia join niin paljon.
Sen takia olen aina mollannut naisia.
Kaikki se paska.
Sillä hetkellä kaikki valkeni, kaikki hyvät ja huonot asiat.
Tajusin, että pitää raitistua,
ja minun pitää tehdä töitä selvitäkseni tästä,
koska vaimoni…
En tiedä, huomaako sitä, mutta olen aika tuittupäinen.
"Ethän toki, Bill." Kyllä.
Asia on näin, että olen niin paskana,
ja lapsuuteni oli paskaa aikaa, etten edes ajatellut olevani tuittupää,
koska tuumin, että minä en kotona karju kenellekään.
En herjaa vaimoani, vaikka toki riitelemme.
Kyllä me riitelemme, mutta en sano:
"Saatanan ämmä." En tee sellaista.
En karju lapsilleni, mutta sen sijaan menetän malttini.
Kuten sanoin, en ajatellut, että se on mikään ongelma.
Vaimoni sanoi, että se on ongelma, mutta en yleensäkään kuuntele häntä.
Miksi kuuntelisin? Hän ei muuta tee kuin arvostelee minua.
Kuin pelkkiä huonoja arvosanoja jossain aviomiesten arviointisivulla.
Tyyliin: "En ollut tyytyväinen kokemukseen.
Peukku alas, puoli tähteä." Mutta kehuja ei kyllä heru.
Niinpä siitä tulee pelkkää taustakohinaa.
"Ai teenkö taas jotain väärin? Ai sinä taas, mahtavaa.
Hieno homma. Mitä minä nyt tein?
Mitä minun pitäisi työstää?
Anna kuulua vain, saatana."
Siksi en kuuntele ihanaa vaimoani.
Idiootti kun olen, yhtenä päivänä sain kovan opetuksen.
Oli aamiaisaika.
Jotenkin minulla oli 20 minuuttia omaa aikaa,
mikä on harvinaista, kun on 4-vuotias lapsi ja toinen nuorempi.
Ajattelin, että jumankauta, voin tehdä itselle aamiaisen.
Kuten ennen vanhaan.
"Paistan pari munaa, paahdan paahtoleipää,
poltan pekonit karrelle, kuten tykkään tehdä.
Koko helahoito."
Oli tosi mukava kokata itselle kunnon aamiainen.
Istuin alas syömään, oli tuoremehua, oli vesilasi.
Se oli kuin suoraan jostain mainoksesta.
Juuri kun olin alkamassa syödä, sain tekstiviestin kaveriltani.
"Hei, eikö sinun pitänyt tulla Zoom-palaveriin?
Se alkoi viisi minuuttia sitten. Sinua tarvitaan siellä."
Kilahdin aivan totaalisesti.
Muistin, että totta kai piti olla se palaveri.
Totta kai on palaveri, koska eihän se nyt käy laatuun,
että saisin olla yhden vittuperkeleen saatanan hetken ihan rauhassa!
Huitaisin paahtoleivät pitkin keittiötä.
Olin aivan raivona.
Ja yhtäkkiä tyttäreni, joka oli tuolloin noin 2,5-vuotias,
juoksi keittiöön isot kyyneleet silmissä -
ja hoki: "Anteeksi, isi. Anteeksi isi."
Ja minä: "Voi helvetti!"
Kyykistyin alas ja sanoin: "Tule tänne, pikku kaveri.
En huutanut sinulle. Isi ei ikinä huutaisi sinulle.
Rakastan sinua. Isi huusi puhelimelle.
Isi huutaa puhelimelle, kun se sanoo tyhmiä juttuja.
Isillä on ongelmia. Anteeksi. En karjuisi sinulle."
Tunsin hänen kyyneleensä paidallani.
"Ei isi tekisi niin. Rakastan sinua. Rakastatko vielä isiä?"
Hän sanoi: "Joo." Minä: "Kaikki hyvin."
Sitten tein niin, kuten lapselle tehdään,
eli käänsin ja työnsin hänet suuntaan, johon halusin hänen menevän.
Jäin miettimään, että tein tosiaan niin 2,5-vuotiaalle, ja kun hän käveli pois,
ja minä istuin siinä miettimässä:
"Miten paha tuo juttu oli?
Jatkaako hän vain leikkejään ja unohtaa koko jutun,
vai eikö hänestä tulekaan astronauttia?
Mitä minä oikein juuri tein?"
Luulin olevani isääni parempi ja teen samat virheet kuin hän.
Vihasin itseäni.
En mennyt palaveriin. En syönyt aamiaista.
Menin yläkertaan, koska halusin olla yksin.
Halusin olla yksin, mutta kun on vaimo, se ei mene niin.
Varsinkin, kun tunaroi niin pahasti kuin minä -
ja niin äänekkäästi.
Tiedän, että hän tulisi minua vastaan.
Tiesin, että joudun katsomaan jonkin opetusfilmin.
Hänellä oli videotykki mukana ja hän laski valkokankaan,
ja makasin siinä rukoillen: "Rakas Jumala,
voisiko hän odottaa kaksi minuuttia, että rauhoitun?"
Ehei, hän marssi suoraan puheilleni: "No?
Haluatko puhua siitä pikku välikohtauksesta keittiössä?"
Minä: "Rakas, antaisitko minun olla hetken?
On vielä vähän heilahtanut olo. Tiedän, että tyrin."
Ei auttanut, ja hän oli oikeassa, kyse oli hänenkin lapsestaan,
ja hän antoi palaa: "Jos luulet, että tuollainen käy tässä talossa…"
Ja sitä rataa.
Toki hän oli täysin oikeassa,
mutta en ollut valmis kuulemaan sitä.
Niinpä suljin häneltä korvani. "He ovat minunkin lapsiani ja…"
Ja minä vain olin siinä -
ja kehtasin olla hänelle vihainen.
Ei hän tehnyt mitään. Tuijotin vain hänen suutaan.
Se liikkui, mitään ei kuulunut.
Aloin miettiä uutisjuttua, joka juolahti mieleeni.
Niitä uutisia kuulee vuoden, puolentoista välein.
Ne kertovat miehestä, joka ei ole eläessään tehnyt rikosta,
joka kävi kirkossa joka viikko.
Auttoi mummoja tien yli.
Ja sitten ihan yllättäen tappaa vaimonsa.
Sen täytyy johtua tällaisista jutuista.
Hänellä oli jotain sanottavaa.
Totta kai minä tyrin, mutta…
Tiedän, että hän oli oikeassa, ja otin iskut vastaan.
Sen vain sanon, että kun seuraavan kerran kuulette miehestä,
joka ei ole ikinä tehnyt rikettäkään mutta yllättäen tappaa vaimonsa,
minusta on aika kysyä: "Mitä vaimo sanoi?"
Sanonpahan vain.
Ongelmaa voisi tarkastella täysin eri suunnasta.
No mutta,
rakastan isääni, mutta on asioita, joissa haluan olla parempi.
Se on sentään hienoa, etteivät lapseni pelkää minua.
Aina kun tyrin, laskeudun heidän tasolleen,
sanon olleeni väärässä ja pyydän anteeksi.
Eli on hienoa, etteivät lapseni pelkää minua.
Nyt tyttäreni on vähän vanhempi, hän on noin 4,5-vuotias,
ja aina kun meinaan menettää hermoni, hän on auttanut minua pysähtymään.
Koska heti kun kuulen sen suloisen äänen,
ja mielessäni sanat "anteeksi, isi"…
Se on hupaisaa. Olin keittiössä - tekemässä jotain, kuten aina…
Kerran tulin ja katsoin: "Mikä helvetin leivänpaahdin tämä on?
Mitä vikaa vanhassa oli?
Mitä? Pitääkö ladata äppi, että voin tehdä yhden helvetin…"
Ja yhtäkkiä kuulen hänet -
toisesta huoneesta, kun hän sanoo: "Isi, älä karju noin!"
Heti kun kuulen sen äänen, sanon: "Totta puhut. Anteeksi.
Lataan tässä yhtä äppiä vain.
Samassa ajassa ehtisin tehdä yhden perkeleen paahtoleivän."
"Isi, sanoit ruman sanan!"
Hän tekee aina niin.
Meillä on kerran viikossa leffailta.
On lempipuuhaani katsoa joku Pixarin leffa.
Joku niistä leffoista. Ne ovat huikeita.
Sekä lapsille että aikuisille. Upeita.
Istuimme alas ja teimme poppareita.
Meillä on olohuoneessa äly-TV.
Ja voi että se onkin älykäs.
Se on tosi fiksu.
Voi juma, että onkin.
Se on niin perkeleen fiksu, että yhdenkin kerran -
sammutin valot, koska olimme alkamassa katsoa leffaa.
Mutta se TV on niin fiksu, että kun painoin virtanappia,
mitä ei saa edes tehdä. Älkää painako virtanappia.
Silloin se menee sekaisin, ja pitää painaa kahta nappia.
"Pitääkö minun oikeasti tehdä näin, saatana?"
"Ei saa karjua." "Olet oikeassa, pikkuinen."
Se saatanan kapistus ei mene päälle, jos valot eivät ole päällä,
koska se ajattelee: "Kas, on pimeää. Huoneessa ei ole selvästikään ketään."
Ehkäpä joku nukahti sohvalle ja kierähti vahingossa kaukosäätimen päälle.
Ja siinä minä karjun pimeässä:
"Nyt menet saatana päälle, koska minä saatana ostin sinut!"
No, lapsi juoksi luokseni.
"Isi, isi! Ei saa karjua!"
Ja minä: "Olet oikeassa. Anteeksi nyt."
Hän: "Isi, miksi sinä karjut noin?"
"No kun minä maksoin tuosta TV:stä.
Haluan katsoa kanssasi leffan,
eikä se suostu menemään päälle. Aina jokin menee pieleen."
Hän pani pikkukätensä olkapäälleni -
ja sanoi: "Kaikki järjestyy, isi."
Tuskin hän edes tietää, mitä se tarkoittaa.
Hän on kai oppinut sanomaan niin, kun vaimoni aina sanoo niin.
"Kaikki järjestyy, kulta, rauhoitu. Saat uuden ilmapallon.
Hankitaan sinulle uusi."
Niin hän siis teki.
Sitä hän hoki: "Kaikki järjestyy, isi."
Hänen suloinen pikku kätensä olkapäälläni.
Silloin se vain jotenkin kolahti, ja tuumasin:
"Olet oikeassa. Kyllä kaikki järjestyy. Voin laittaa valot päälle.
Voin relata. Ei se leffakaan ole niin tärkeä, kunhan saan olla kanssasi."
Se oli minulle merkittävä hetki. Ehkä noin puoli sekuntia.
Seuraavana hetkenä tunsin itseni ihan luuseriksi.
Miten paskana olen, kun 4,5-vuotias on elämäntaidon oppaani -
ja pudottelee moisia elämänviisauksia?
No, joka tapauksessa.
Aion yrittää pysyä raittiina, kunnes saan selville…
Niin, se on ihan perseestä, pakko myöntää.
Se lyö vasten kasvoja joka ikinen päivä.
Rukoilen, että saan nukuttua.
Voi hyvä Jumala, tee tästä loppu!
Vihaan onnellisia raittiita ihmisiä.
"Se on mieletöntä. Tunnen olevani elossa. Olen täynnä energiaa."
Kauanko siihen menee?
Juon pirtelön kerran viikossa. Se on viikon kohokohta.
Ja jäätelösoodan. Tosi säälittävää.
Yhtä säälittävää kuin entinen urheilija, joka ei voi enää juosta.
"Join ennen kuin sieni, se oli mahtavaa."
No, joka tapauksessa.
En ole muuten edes sanonut, miten huikeaa on esiintyä täällä.
Ihan tolkuttoman upea paikka.
Niin.
Hillitöntä. Kun tässä tuulessa seisoo tunnin,
huulet alkavat rohtua.
Kuin seisoisi laivan keulassa.
No mutta, kerron lopuksi muutaman höpön jutun.
Ja sitten kotiin.
Katsotaanpa. Hyvä, ehdin vielä.
Kerron yhden hauskan jutun.
Joku vuosi sitten -
ennen kuin tämä saatanan pandemia alkoi ja luontoäiti yritti puolitosissaan -
päästä eroon ylimääräisestä porukasta -
ja viivytteli sen kanssa kuin jonkun esseen palautuksessa.
Olin New Yorkissa keikalla näyttelijänä. Esitin palomiestä.
En tunnetusti ole mikään maailman paras näyttelijä.
Osa näki sen, ja toivon mukaan maksoitte lipuista, te pihtarit.
Te kaikki tietysti katsoitte sen ilmaiseksi.
Mutta en siis ole kummoinen näyttelijä, ja roolia varten -
kasvatin jättimäiset, typerät palomiesviikset,
jotka näyttivät hienoilta, kun olin varusteet päällä,
ja naamani noettiin.
Näytin siltä, kuin olisin tehnyt hommia palomiehenä 20 vuotta.
Mutta heti kun riisuin kamppeet,
naamani puhdistettiin ja puin omat vaatteet päälle,
näytin joltain vanhalta surkealta hinurilta,
joka ei ikinä löytänyt rakkautta.
Ja kuinka sattuikaan, olin New York Cityssä kesäkuussa,
ja kuten pian sain todeta, se on gay pride -kuukausi.
Joka kestää koko kuukauden.
Ja homomiehiä oli aivan valtavasti liikkeellä.
Heitä oli koko saari täynnä, ja heihin törmäsi joka puolella.
Mietin sitä sitten, että voi taivas, tätä meininkiä on luvassa 30 päivää.
Kuljin ympäriinsä niissä oransseissa pensseleissä Freddie Mercuryn tyyliin.
Olin varma, että minua lähenneltäisiin kaikkialla.
Olin treenannut roolia varten ja helvetin timmissä kuosissa.
Mutta pakko kertoa teille, että niiden 30 kesäkuun päivän ajan -
yksikään homomies ei saatana vilkaissutkaan minua.
Saati sitten yrittänyt iskeä.
En ole eläessäni tuntenut itseäni niin vanhaksi ja epäviehättäväksi.
Siis oikeasti, miehille käy niin,
että tietyssä iässä naiset eivät enää kiinnitä huomiota.
Kyllä sen tietää, että se päivä koittaa,
mutta kukaan ei kerro, että ennen pitkää sitä on niin vanha,
ettei edes yksikään mies halua panna.
Siis ihan totta.
Kun on tarpeeksi vanha, kuusikymppinen homppeli sanoo:
"Jatka matkaa, pystyn parempaan."
Herra jumala.
"Hanki hiuslisäke tai sprayrusketus tai jotain.
Minä saan jonkun nelikymppisenkin. Jatka nyt matkaa siitä."
Sain oikeasti paniikkikohtauksen.
Ajattelin: "Voi luoja, menin liian vanhana naimisiin.
Hankin liian vanhana lapsia. Kuolen pian."
Olin valmis heittämään pyyhkeen kehään.
Kävelin 9th Avenueta pitkin ja yritin keinuttaa persettä,
että heruisi edes jotain.
Olin epätoivoinen.
Haistakaa paska, naiset. Tiedätte, mistä puhun.
Sitä haluaa testata, onko jotain vielä tallella.
No, keikistelin siinä menemään.
Kunpa tämä ei olisi totta.
Kävelin siis 9th Avenueta pitkin ja huomasin,
että parin korttelin päässä vastaan kävelee joku lesbo.
Tiedän, että nyt ollaan Boulderissa Coloradossa.
Te mietitte tietysti: "Hei kuule, tiedätkö mitä?
Mistä sinä muka tiesit, että hän oli lesbo?
Ei yhtään coolia.
Vilkaisit häntä ja tiesit heti, että hän on lesbo.
Et sinä tunne häntä, miten voit muka…
Mistä voit muka tietää, onko hän lesbo?"
Helposti.
Samaan tapaan kuin te itse.
Samaan tapaan kuin muut lesbot.
Ei se matikkapäätä vaadi.
Mutta ymmärrän, että vuonna 2021 ei saa sanoa,
että muka tietää, miltä lesbo näyttää.
Hiljaisuudesta päätellen lienette samaa mieltä.
Ei niin saa sanoa.
Mutta jos kyseessä olisi parikymppinen valkoinen penska,
sliipattu lookki, kaulukset pystyssä, loaferit ilman sukkia,
sitä ajattelisi heti: "Rikas opiskelija, deittiraiskaaja.
Isukki on tuomari. Hän ei joudu linnaan.
Hän tappoi juuri viisi ihmistä, kun ajoi autoa kännissä.
Uusi Dodge Challenger on jo tilattu."
Vai mitä?
Sen kyllä näkee päällepäin, se on sallittua.
Päivänselvä asia.
Lesbo.
En yhtään…
Mutta te olette edistyksellisiä.
Vai mitä?
Teillä ei ole aavistustakaan.
Eihän?
Pelataan yhtä peliä.
Luettelen joitain ihmisiä,
ja katsotaan, millaisia mielikuvia heistä tulee.
Rakennustyöläinen.
Urheiluhullu.
Taidemaalari.
Skeittaaja.
Lesbo.
Lyö ihan tyhjää.
Onko tuo lesbo?
Olenko minä…?
Minulla on homo- ja lesboystäviä, mutta en ole -
huomannut mitään yhteistä nimittäjää.
En minä tarkoita, että kaikki lesbot näyttävät samalta.
En ikinä sanoisi mitään niin ääliömäistä.
Mutta sen minä sanon,
että aina joskus näkee tiettyjä viitteitä.
Pystytukka, lompakkoketju, kävelytyyli.
Eikö niin?
Mutta ei sittenkään voi olla sataprosenttisen varma.
Mutta uskallan silti veikata, että hän oli lesbo.
Veikkaan lesboa.
Lukitsen vastauksen. Siinä on "lesbo".
Joka tapauksessa -
hän käveli näin katua pitkin.
Ja minä tulin vastaan näin.
Ja kävi selväksi,
että jos kumpikin jatkaa samaa rataa, törmäämme toisiimme.
En halunnut törmätä naiseen,
enkä keneenkään New Yorkissa,
joten tein kuin herrasmies.
Näin, mitä oli tapahtumassa,
ja siirryin asteittain omalle kaistalleni.
Eli kaikki hyvin. Mutta sitten tapahtui jotain outoa.
Kävelimme muutaman kymmenen metriä, ja äkkiä -
hän ajautui takaisin minun väylälleni.
Jatkoin kävelyä ja mietin: "Onpa vähän kummallista.
Luulin, että ongelma ratkesi."
No, hivuttauduin taas toiselle kaistalle.
Taas meni muutama kymmenen metriä, ja kohta hän oli samalla kaistalla.
Nyt alkoi tulla jo reunakiveys vastaan.
Aloin miettiä, miten toimia poliittisesti korrektisti.
Mitä minun pitäisi tehdä?
Hyppäänkö tästä pyöräkaistalle,
kun joku nuori pyyhältää sähköpyörällään kohti minua -
yli kuuttakymppiä, ajaa päälle,
ja jään kadulle rähmälläni makaamaan?
Ja aina kun sataa, saan loppuelämäni -
miettiä sitä lesboa, joka kiilasi minut?
Niinkö minun pitää tehdä?
Koko jalkakäytäväkö minun pitää antaa?
"Oi anteeksi nyt, teidän lesboutenne!"
Vai pysynkö lujana ja puolustan kaistaani?
En ole tästä ylpeä, mutta päädyin jälkimmäiseen.
Ajattelin, että hei, olen 53-vuotias.
"Siirryin jo kahdesti. Olen AARP:n jäsen. Minä tässä uhri olen!"
Jotenka -
päätin pysyä lujana ja tiesin heti, että tässä käy hullusti.
En ole ikinä tehnyt niin naisen kanssa.
Olimme julkisella paikalla, muut näkevät. Miten käy?
Mutta ihan oikeasti, hän tuli aina vain lähemmäs,
ja otin vähän etunojaa, oikein kunnon tukevan asennon,
koska hän näytti portsarilta, enkä aikonut kaatua.
Minä en kaatuisi!
Niin ei kävisi.
Niinpä nojasin eteenpäin, ja ihan viime hetkellä -
hän kiersi olkapäätään, eivätkä olkapäämme törmänneet,
mutta käsivarret osuivat vastakkain -
sen verran voimakkaasti, että oli käännyttävä.
Teistähän suurin osa liikkuu autolla,
joten käyn pikakelauksella läpi New Yorkin jalankulkuetiketin.
Jos kävelee kadulla New Yorkissa,
ja jos hiha koskettaa jotakuta,
pysähtyä ei tarvitse.
Sitä huikataan: "Oi, anteeksi. Minun vikani."
Sitten on seuraava taso. Vaaditaan jo enemmän.
Jos kadulla oikeasti törmää johonkuhun,
pitää kääntyä sanomaan: "Anteeksi, en nähnyt."
Pikku dojo-kumarrus ja "minun vikani".
Pitää tehdä kaikki mahdollinen. "Mestarini". Ettei tilanne eskaloituisi.
Ja sitten viimeinen taso.
Jos kadulla kävellessä törmää johonkuhun tosi rajusti,
se vaatii vanhaa kunnon Dustin Hoffman-De Niro -tyyliä.
"Hei, minä kävelen tässä, saatana!
Siirryin jo kahdesti, etkö nähnyt?
Ja sinä perässä kahdesti!"
Niinpä käännyin ja valmistauduin yhteenottoon,
ja tiedättekö mitä? Hän ei vilkaissutkaan taakseen.
Ja pakko myöntää, että se jurppi minua.
Se jurppi ainakin kolme päivää.
Kolme päivää kuljin New Yorkin kaduilla:
"Ihan perkeleen syvältä.
Sinä saatana teit sen ihan varmasti tahallasi!
Kuka tekee noin?"
Tunsin, miten viha kalvoi minua,
ja tiesin, että se jää sisuksiini,
ja taas kuulen mielessäni: "Anteeksi, isi, anteeksi!"
Mietin, etten voi tehdä näin tyttärelleni, omille lapsilleni.
Niinpä aloin lukea vihasta.
Googlasin "miten päästää irti paskasta".
Ja löysin empatian.
Jos tuntee empatiaa toista kohtaan ja asettuu hänen asemaansa,
sitä pystyy näkemään asiat -
hänen kantiltaan ja ikään kuin tulla vastaan.
Päätin sitten tehdä niin, asettua hänen asemaansa.
Miksi joku ajautuisi vahingossa samalle kaistalle kuin sinä?
Aloin heitellä ilmaan vaihtoehtoja.
Oliko hänellä kampurajalka? Ei.
Tai vastikään sydäri?
Vai toispuoleinen kasvohalvaus?
Oliko hän muumio? Oliko hänellä puujalka?
Vai oliko hän niitä helvetin hortoilijoita?
Tiedättehän ne hitaat tallustelijat lentokentällä?
Jos yrittää ohi oikealta, he raahaavat laukkunsa eteen.
Jos yrittää vasemmalta, ne hortoilevat takaisin.
Kuin laivasta noustessa.
Kävin listaa läpi: "Ei, ei, ei, seis!"
Olin yhä vihainen. Ihan helvetin vihainen.
Tuumasin, että ihan saatanan sama minulle.
Valehtelin itselleni, etten välittänyt.
Lopulta lähdin kotiin.
Tiskasin siinä astioita, mikä on oikein meditatiivista.
Viikon perästä tiskasin astioita, miettimättä mitään.
Mieli on tyhjä. Tiskasin astioita,
ja aivan yhtäkkiä tiesin vastauksen.
Se vain leijui päähäni, ja katsahdin ylös.
"Herra jumala. Nyt tiedän, miksi hän teki sen.
Nyt tiedän, miksi hän törmäsi minuun.
Hän törmäsi minuun, koska hän on lesbo."
Se oli ilmiselvää.
Olin etsinyt vastausta kaikkialta, ja se oli koko ajan nenäni edessä.
Hän teki niin, koska hän on lesbo.
Koska suurin osa teistä on aika hiljaa,
voin ratkaista yhtälön teille.
Vähän myötätuntoa nyt kehiin.
Pankaa itsenne lesbon asemaan.
Keitä lesbot deittailevat?
Naisia.
Keiden kanssa he muuttavat yhteen? Naisten.
Keiden kanssa heillä on suhteita? Naisten.
Keiden kanssa he menevät naimisiin? Naisten.
Ja minä ajattelin, että ei saatana. Minä tein niin.
Tiedän, millaista se helvetti on.
Tiedän täsmälleen, miten rankkaa se on.
On täysin toivotonta yrittää miellyttää heitä.
"Ostin sinulle kivan kiiltävän jutun. Enkö tehnytkin kivasti?"
Yrittää saada heidät vastuuseen teoistaan.
Ei onnistu.
Heistä saa korkeintaan irti "anteeksi, mutta…"
Tiedän, miltä tuntuu voittaa riita,
jonka he kääntävät itkemällä, ja niin sitä pyytelee anteeksi.
"Mitä helvettiä tapahtui?
Miten olen taas häviöllä? Olin juuri niskan päällä!"
Sitä tuntee itsensä niin ääliöksi, että pitää lähteä kävelylle miettimään:
"Miten minä taas hävisin?"
Sitten sen tajuaa, ja sitä tuntee itsensä hölmöksi.
Ja vastaan tulee joku kalju ääliö, jolla on oranssit viikset,
ja sitä tuumii: "Tiedätkö mitä? Otapa siitä, saatana!
Vähän vihaa sinullekin, saatana!"
Niin.
Tunsin itseni tosi typeräksi, kun suutuin sille naiselle.
Ei olisi pitänyt suuttua vaan tarjota kaljat.
Ja kuunnella hänen huoliaan ja tuntea empatiaa,
ja sanoa: "Ei se ole sinun vikasi. Minäkin nain naisen.
Et voi voittaa. Näitä taisteluita ei voiteta."
Jos ette usko minua, seurailkaapa vähän ihmisiä.
Tutkailkaa keskivertolesbon perusilmettä.
Ei mitään parikymppistä lesboa, jolla on elämä edessä.
Hänen silmänsä loistavat kuin jouluna.
Tarkoitan lesboa, joka on 35 tai 36,
jolle alkaa pikkuhiljaa valjeta, mikä homman nimi on.
Ja etsikää baarista jotakuinkin samanikäinen ukkomies.
Tutkailkaa hänen ilmettään.
Verratkaa sitä naisen ilmeeseen ja takaisin.
Heillä on ihan sama ilme.
Katsokaa sitten homomiesten ilmeitä.
Onnellisimpia ihmisiä, joita olen kuunaan tavannut.
Vähän liiankin onnellisia. Kun kysyy, miten menee, he vastaavat: "Hei!"
He lähes leijuvat huoneen läpi -
ilman estrogeeniä, jonka tehtävänä on lytätä unelmat.
Ei.
Voihan se olla vain esitystä.
En väitä, että kaikki homomiehet olisivat autuaan onnellisia,
mutta aika hauskaa heillä näyttää olevan.
He ovat positiivisimpia ihmisiä, joita olen eläessäni tavannut.
He tukevat kaikkia ideoita.
"Kyllä, muru, kyllä!
Sinussa on ytyä, pystyt siihen!"
Lesbot jurottavat baarissa kuin väsähtäneet kytät.
"Saatana, mitä paskaa.
Mitä helvettiä ajattelin?
Reilu viikko, ja muutettiin yhteen. Mitä helvettiä oikein ajattelin?
Se ämmä on hullu!"
Minusta ukkomiesten ja lesbojen pitäisi alkaa hengailla enemmän yhdessä,
Voisimme iskeä viisaat päämme yhteen ja ratkaista yhteisen ongelman,
elämämme naiset.
Voisimme saavuttaa edes hitusen siitä onnesta,
jota keskivertohomo kokee.
Jos uskotte siihen, annan teille neuvon.
Jos aiotte laajentaa ystäväpiiriänne,
annan pari neuvoa.
Ei voi hengailla kenen tahansa lesbon kanssa.
Teidän pitää varmistaa, että kyse on suhteen miehestä.
Enkä tarkoita miehekkyyttä. En ole ääliö.
Tarkoitan miehellä sitä, että hän saa eniten haukkuja.
Mikään suhde ei ole tasapainossa.
Toinen pääsee aina vähemmällä.
Joku kyyristelee aina toisen takana. Kuin kilpapyöräilyssä.
Joku joutuu aina menemään tuulta päin.
Eikö totta?
Joku on selän takana suojassa.
"On tosiaan kurja ilma."
Ja piiloutuu ponchonsa sisään.
Mies-nainen, nainen-nainen, mikä ikinä sitten kiinnostaakin.
Joka suhteessa toinen tiskaa -
ja toinen jättää ne likoamaan.
Eikö totta?
Liottajat tietävät, että toinen tiskaa. He odottavat, milloin toinen luovuttaa.
Vähän ajan päästä sitä ei enää kestä.
Siinä ne lilluvat. Pakko tiskata ne.
Ja mitä he tekevät?
Odottavat toisessa huoneessa muka tietämättöminä,
kunnes kuuluu kattiloiden kolinaa, ja silloin show alkaa.
Silloin he tulevat keittiöön: "Mitä? Minä aioin kyllä tiskata!"
"Etkä aikonut! Ne ovat lilluneet tuossa kahdeksan tuntia.
Vesi on haaleaa, ja täällä on munakokkelin jämiä!
Älä manipuloi minua, perkeleen elukka! Sinut on kasvatettu pellossa! Häivy!"
"Älä karju minulle!"
Näin on.
Joka suhteessa on se osapuoli,
joka ottaa roskapussin jäteastiasta,
tekee vähän näin,
solmii pussukan ja jättää sen kaappia vasten.
Kuin jonkun mafiaiskun jäljiltä.
Ja sitten on se, joka oikeasti ottaa roskapussin -
ja vie sen yöllä ulos ja panee sen roska-astiaan.
Vaimoni on hauska tapaus. Rakastan häntä, mutta hän keksii surkeita tekosyitä.
"Mikset koskaan vie roskia?"
"Veisin minä, mutta pelkään kojootteja.
Pelkään kojootteja."
Johon minä: "Niin minäkin! Niillä on raivotauti.
Ne saalistavat porukalla.
Et vie roskia, koska et halua,
koska tiedät, että minä vien ne, joten väistäisitkö, saatana."
Ihan oikeasti.
Mutta no,
tiedän laukoneeni mielipiteitä jakavia juttuja,
joten ennen kuin lähden, haluan…
Kootaan väki yhteen.
Elämme eripuraista aikaa. Kaikki haluavat kokea olevansa turvassa.
Käsitellään hetki jotain kivaa normaalia yleistä aihetta,
ja lähdetään kotiin hyvillä mielin, riitelemättä.
Kuulostaako hyvältä? Hienoa.
Puhutaan abortista. No niin.
Kaikilla on siitä mielipide. "Minun kehoni, minun oikeuteni."
"Aja sitten saatana Arkansasiin, ämmä!"
Kaikilla on siitä mielipide.
Niin myös minulla, ja pahoittelen, että joudutte kuuntelemaan sen.
Minun on nimittäin pakko sanoa,
että suhtautumiseni aborttiin on tosi outo.
Kerron sen nyt heti kättelyssä.
Kannatan aborttia sataprosenttisesti.
Hyvät naiset, sanoin, että se on tosi outo!
Herran tähden, älkää enää kavutko peräkonttiini.
Odottakaa nyt kun kerron.
Ensin pitää tarkistaa taustat.
Jalat ulkona kattoluukusta.
Sanoin, että se on outo.
Olen aina kannattanut aborttia,
koska en tykkää, että komennellaan, ja kyse on toisen omasta kehosta.
Kuka minä olen sanomaan, mitä toinen saa tehdä keholleen?
Siksi se on aina käynyt järkeen.
Ajattelen kuitenkin, että siinä tapetaan vauva.
Näettekö? Tässä kohtaa se menee oudoksi.
Olen kahden vaiheilla, mutta silti se on täysin järkeenkäypää.
Nainen sanoo: "Minua ette komentele. Minun kehoni, minun valintani."
"Hän on oikeassa. Jättäkää hänet rauhaan!"
"Senkin lapsenmurhaaja!"
"Niin no joo, totta."
Jos rehellisiä ollaan, siihenhän koko toimenpide tähtää.
Ei sinne mennä siitä syystä, että korvaa särkee.
Syy on tämä: "Sisälläni on vauva. Ottakaa se pois, saatana!"
Sinne mennään vauvan kanssa ja tullaan pois ilman.
Mitä vauvalle tapahtui?
Jotainhan sille tapahtui.
Kannattajien mukaan sikiö ei ole vielä elävä yksilö tai jotain vastaavaa.
Ei ennen tiettyä torstaita tai tiistaita, tai jos ehtii pyörähtää viimeisen kerran.
Se on melkoista tasapainottelua.
"Sikiö ei ole vauva", he sanovat, ja se voi olla joko totta tai ei.
En tiedä, en ole lääkäri,
mutta jotenkin tuntuu, ettei se käy järkeen.
Ei vielä vauva.
Vähän sama kuin tekisin kakkua ja levitän kakkutaikinaa pellille,
panen sen uuniin, ja viisi minuuttia myöhemmin -
joku ottaa pellin uunista ja heittää sen lattialle.
Johon minä: "Mitä helvettiä? Pilasit synttärikakkuni!"
Vastaus kuuluu: "Ei se vielä mikään kakku ollut."
"Mutta siitä olisi tullut kakku,
ellet olisi tehnyt, mitä juuri teit.
Siitä olisi tullut kakku 50 minuutin päästä.
Jotain tapahtui sille kakulle, sinä saatanan kakunmurhaaja!"
Eikö totta?
Ennen kuin kaikki vastustajat innostuvat,
minusta on mahtavaa, että tapatte vauvojanne.
Suorastaan fantastista.
Autatte luontoäitiä. Meitä on muutenkin liikaa.
Ulkona on 55 astetta lämmintä. Eläimet kuolevat sukupuuttoon.
Meret ovat täynnä muovia.
Emme tarvitse lisää ihmisiä.
Ja jos ihan rehellisiä ollaan,
oletteko tehneet elämässänne mitään hienoa?
Entä ne tyypit, joita paneskelette?
Vastaus molempiin kysymyksiin on ei,
eli miten teistä voi syntyä hieno ihminen?
Ei sillä, että tekisitte huonoja ihmisiä,
teette vain lisää ihmisiä, jotka eivät lähde liikkeelle vihreillä,
koska tuijottavat sitä perkeleen puhelintaan.
No niin, aika loppui. Olitte huippuja.
Suurkiitokset teille. Kiitos.
Tämä oli mahtavaa.
Kiitos, että tulitte.
Arvostan sitä. Hyvää yötä.
Bill Burr!
Tekstitys: Mirka Pohjanrinne