Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
EN COMEDY-SPECIAL FRA NETFLIX
Mine damer og herrer: Bill Burr!
Mange tak.
Tak skal I have.
Tak, tak. Hvordan går det?
Har I det godt? Fedt.
Sæt jer ned, hvis I står op.
Sæt jer ned. Vent og se, om jeg er sjov.
Jeg har siddet indendøre i halvandet år ligesom jer.
Det er fedt at være i Denver.
Det er lovligt på statsniveau, men ikke regeringsniveau…
Alle her går klædt, som om de skal på vandretur.
Med North Face-pyjamas og hele svineriet.
I bor alle sammen indendøre.
Nåh…
Hvordan har I haft det?
Hvordan har jeres pandemi været?
Er I blevet inde?
Har I passet på?
Nej!
Jeg er så træt af folk…
"Jeg passer ikke på! Jeg tror ikke på alt det der!
Det er alt sammen løgn!"
Vi er en splittet nation.
Nogle siger: "Bliv vaccineret."
"Pak dig selv ind i et ægte tæppe,
dæk dit ansigt til og hold vejret,
når du kigger på fotos af andre."
De andre siger: "Jeg er sgu ligeglad!
Jeg går mig en tur ned ad gaden, mens jeg lufter bollerne,
for det sagde Jesus i Johannes kapitel 13.
Det læste jeg selv i bibelstudiegruppen. Jeg er sgu ligeglad.
Hvis jeg bliver smittet, siger jeg til lægerne:
'Gør mig rask. I havde ret.'"
Alle er nogle hyklere.
De liberale siger: "Tag maske på!"
Men halvdelen trækker den ned, når de taler,
så den sidder under næsen.
De andre røvhuller har altid været patrioter.
"Elsk Amerika eller skrid!
Støt tropperne!
Lev med det eller skrid!
Elsk Amerika eller skrid!" Jamen, så bliv vaccineret.
"Jeg stoler ikke på staten."
Hvor fanden kom det fra?
Jeg troede, I støttede op.
Jeg troede, I viftede med flaget og alt muligt.
Hør engang.
Vi løser aldrig det her, hvis ikke vi bliver enige,
og det kommer aldrig til at ske.
Det kræver en ordentlig omgang "Hunger Games".
Vinderen vinder.
Ikke-vaccinerede mod vaccinerede.
Det foregår ude på en stor mark,
og alle dem, der ikke vil vaccineres,
alle de fede svin og tosserne,
skal løbe hele vejen hen over marken
og forsøge at komme over på den anden side,
mens der flyver en helikopter ovenover
og skyder med vacciner.
Jeg ved, I tænker: "Det er ikke fair, mand!
Jeg løber rundt i støvler, og du sidder i en helikopter
med et gevær."
Men det er jo en liberal med et gevær.
Det går ikke.
"Er den i live? Rammer den mig? Jeg føler mig ikke sikker!"
Imens er du allerede kommet halvvejs.
En af remmene på dine overalls er gået op.
Hvis du når hele vejen over på den anden side,
giver det point som i høvdingebold.
"Hvem vandt?"
Det er bare en idé.
Jeg…
Jeg har efterhånden næsten givet op.
Lad mig være ærlig.
Igennem det første års tid af det her lort
var jeg en ægte amerikaner og bakkede op om det,
men så…
De lukkede os ud i et par uger og spærrede os så inde igen,
og så kunne jeg ikke mere.
"Jeg er ligeglad. Jeg er pisseligeglad.
Jeg håber, der er en masse, der dør."
Men pandemien har ført én god ting med sig.
Når showet bliver udgivet, håber jeg,
at det hele er overstået, om Gud vil.
Det gode ved alt det pandemi-pis er,
at den har bremset hele den cancel culture en smule.
Kan I følge mig?
Det er lidt svært at hive pikken frem på jobbet, når man sidder derhjemme.
Ikke sandt?
Nogle formår stadig at gøre det.
De sidder i Zoom-møder uden bukser på.
Pludselig rejser de sig op, så man kan se hele pakken.
De finder nye måder at blive fyret på.
Det var for vildt.
Det var meget godt, at alle krybene fik en pause,
for vores cancel culture
havde snart ikke flere, den kunne ramme.
Uanset hvad de sagde, var det altså kun et begrænset antal personer,
der hev pikken frem på jobbet.
Trods statistikkerne.
"For hver 1,6 sekunder hiver nogen pikken frem
og svinger med den for øjnene af en kvinde."
Man tænker: "Hvad? For hver 1,6 sekunder?"
Jeg har vist ikke fulgt med.
"For hver 3,2 sekunder
kommer en mand i en bregne og tværer den ud over en kvinde."
"Hold da kæft! Det anede jeg ikke."
Heldigvis fik de indfanget alle de uhyrer…
…og skilt sig af med dem.
Men det endte med at blive en hel industri,
hvor man kunne skille sig af med mænd,
som var lidt i vejen.
Sådan er det altid.
Først kan man kun være enig,
men så stikker det af.
Jeg ved ikke helt…
Til sidst løb de tør for mennesker.
Sidste år forsøgte de at ramme døde mennesker.
Kan I huske det? Pludselig trendede John Wayne.
Havde de pludselig
fundet en ny film, som ellers var blevet droppet?
Det var alle de latterlige "woke" hvide mennesker.
"Har du set, hvad John Wayne sagde
til Playboy i 1971?"
En flok hvide idioter
var rasende over en død hvid mand.
"Jeg kan ikke længere tolerere det her.
Jeg kan ikke længere tolerere, at John Wayne, som døde for 45 år siden,
har udtalt noget til et blad, som ikke eksisterer længere.
Jeg støtter de sorte."
Idioter.
Hvor stor en idiot skal man være, hvis man som hvid kalder sig "woke"?
Hvis du rent faktisk var socialt bevidst,
ville du vide, at de hvide stjal det ord fra de sorte.
De lavede en Elvis endnu en gang.
Men jeg bebrejder de sorte.
En af dem dummede sig.
De var til en fest, hvor der også var hvide til stede,
og så talte de over sig.
"Vær woke", eller sådan noget.
Det var der en hvid, der hørte. "Hvad? Hold da op.
'Vær woke'? Ja tak.
Det vil jeg sige, så mine hvide venner ved, jeg er sej.
Det skal jeg så meget sige.
Jeg er fandeme woke. En woke pernittengryn.
Jeg har fandeme fået nok.
Jeg sidder i mit hvide hjem og støtter sorte på Twitter.
Sådan er jeg bare. Jeg har jeres ryg."
Alle hvide tænker fejlagtigt, at hvis de var i live for 150 år siden,
ville de havde arbejdet på jernbaneanlæggene
og prøvet at befri slaverne.
"Jeg ville være en af de gode hvide.
Jeg ville have brugt tid på det og sat livet på spil."
Du ville have gjort det samme dengang, som du gør i dag: ingenting.
Ikke en skid.
Måske et lille hashtag. BlackLivesMatter.
"Mit hjerte brister… her i min sofa med chaiselong."
Det fedeste ved Black Lives Matter-marcherne
var butiksvinduerne, som var sømmet til med krydsfiner,
hvor der stod "Black Lives Matter" udenpå krydsfineren.
Jeg elsker den dobbelthed.
"Black Lives Matter. Vi er alle sammen ens.
Lad min butik være, I uhyrer!
Alle er velkomne i min butik.
Alle og enhver.
En ad gangen, hold øje med ham!
Det her er et fristed for alle."
Ja…
John Wayne blev født i 1907.
Selvfølgelig talte han sådan.
Og så siger alle tosserne: "Det er ingen undskyldning."
Jo, det er.
Det er det sgu da.
Man er et produkt af sin tid.
Se alle de unge.
Der var en periode, hvor de tog en vandflaske
og så på, mens en af dem kastede den,
og hvis den landede stående…
…gik de fuldstændig amok.
Jeg forstod det ikke.
Jeg er født i 1968, så jeg tænker:
"Der var jo ikke nogen, der daskede til den.
Til sidst vil den jo lande stående. Hvad er det, der foregår?"
Jeg vil ikke spolere morskaben.
De bliver ellevilde og kører væk på deres scootere.
Som en anden bande. Lad dem dog gøre det.
Det var en hastigt forbigående ting.
Sean Connery døde. Legenden Sean Connery.
Historiens bedste James Bond.
Han fik en flot afsked på Twitter i godt og vel otte minutter,
indtil den første hvide tøs med hår på benene dukkede op.
Hun kom og sagde: "Virkelig?
Skal vi virkelig fejre en mand, som var fortaler for at slå kvinder?"
Han var ikke fortaler for at slå kvinder.
Han sagde: "Giv dem et lille dask fra tid til anden.
Et lille hak med baghånden
for at vise, hvem der er filmstjernen her.
En hurtig lille genstart."
Andet sagde han ikke.
Ja, det er vanvittigt sagt i 2021.
I 1976 var det da ikke godt, men heller ikke vanvittigt.
Er I med?
Han blev født i 1930.
Det skal ses i et historisk perspektiv.
Jeg elsker gamle film. Ser I nogensinde film fra 1930-1950'erne?
Hvis en kvinde så meget som bliver følelsesmæssigt oprørt,
kommer en mand og råber: "Tag dig sammen!
Lav en tærte og stil den i vindueskarmen."
Den slags voksede han op med.
Jeg voksede op i 70'erne. Jeg troede, langturschauffører var seje.
De var venner med en abe.
Alle tøserne viste bryster.
Jeg troede, verden hang sådan sammen. Det var dét, jeg så.
Hvis cancel culture også skal til at ramme de døde,
som ikke er i stand til at forsvare sig,
hvorfor så nøjes med mænd?
Hvad med alle de forfærdelige kvinder i historien?
Det ville jo være sexistisk kun at gå efter mændene,
og det ønsker de ikke.
Hvad med Coco Chanel?
Godt eksempel. Coco Chancel.
Et ubetinget ikon for alle feminister.
Hun begyndte at fremstille dametasker i 1910'erne eller 20'erne.
Jeg kan slet ikke forestille mig den sexisme, hun oplevede.
Fantastisk bedrift. Hatten af for hende.
Men samtidig
var hun nazisympatisør.
Nemlig. Det fylder nærmest halvdelen af hendes Wikipedia-side.
Det står bare og venter på at blive læst.
Frit tilgængeligt, uden videre.
I anden verdenskrig skete der åbenbart dét,
at Adolf kom til byen med sine kampvogne med Porsche-motorer.
Han indtog byen på godt og vel halvanden time.
Hun blev bange.
Hun lukkede biksen
og fandt ud af, hvilket hotel nazilederne boede på
og flyttede ind og indledte et forhold
til en af nazisterne.
Ja.
Hun begyndte at kneppe en nazist.
Har I set optagelser fra Holocaust?
Med de store bunke af børnesko?
Ja…
Hun suttede den pik, der stod bag.
Lad mig lige genopfriske hukommelsen.
Hvad var det, Sean Connery gjorde?
"Giv dem et lille dask fra tid til anden."
Det var hans ord.
Hun sagde: "Hvad så, Adolf?"
Hun forrådte sit land i sådan en grad, at hun måtte rejse væk efter krigen,
og jeg aner ikke, hvor mange pikke hun måtte sutte for at komme ind igen.
Alligevel dømmer jeg hende ikke.
Nej. Jeg har nemlig aldrig stået i en lignende situation.
Jeg har aldrig prøvet, at mit land
blev invaderet af den stærkeste hær, verden har set,
og indtaget på få timer.
Hun må have været skrækslagen.
Og hun er en kvinde.
En modekender.
De troppede op i deres Hugo Boss-uniformer.
Hun blev vel lidt blød i knæene.
Folk begynder at blive skudt ned i gaderne.
Hun bliver bange, du ved.
Hun er en kvinde, og kvinder ved, at når det spidser til,
og man står med ryggen mod muren,
er det altid muligt, uanset hvor slemt det står til,
at kneppe sig ud af en knibe.
Det kort kan de altid spille.
Det ved alle kvinder.
Det ved de alle sammen.
Mænd indser det først i fængslet, men kvinder lærer det tidligt.
Hun havde muligheden, og hun greb den.
Det kan jeg ikke hidse mig op over.
Nu er hun død. Hun kom i himlen.
Hun sidder deroppe med Sean Connery.
Engang imellem bliver de uvenner,
og så dasker han til hende.
Hun er ligeglad.
Hvis du har skidt en nazist på brystet, kan du leve med et par flade.
Jesus kan ikke sige noget. Han havde en luder.
Alle har gjort et eller andet.
Sådan. Bum.
I køber stadig Coco Chanel. Hun er stadig en heltinde.
"Hun var offer for sin tid."
Hun var skræmt. Hun var bange. Hun anede ikke sine levende råd.
Nåh…
Vi lever i en mærkelig tid.
Ud over alt det lort, der foregår lige nu…
Hver gang jeg tror, at feminismen er ved at uddø,
som et band, man virkelig bare hader,
der ikke har udgivet noget i et par år…
"Det var godt. Er de gået fra hinanden?"
Og så udgiver de pludselig noget.
"Hvad fanden er nu dét?"
Det er bare for sjov. Feminismen rører mig ikke.
Den generer mig ikke. Jeg er ikke bange for den.
Jeg ved nemlig, at den vil fejle.
Og det trøster jeg mig med.
Jeg hepper ikke på den, for…
Den kan ikke lide mig.
Ved I, hvorfor jeg tror, den ikke overlever?
Hvorfor den ikke slår igennem?
De skal stadig bruge mænd for at få det til at ske.
Jeg forstår det ikke.
Hvorfor kan kvinder ikke bare samarbejde
og få ting til at ske?
De kommer altid til os.
"Flere mænd bør have fokus på det her problem.
Hvor er de mænd, som vil rejse sig og sige noget?"
Hvorfor fanden skal jeg sige noget?
Det her er jeres problem.
Hvorfor skal vi altid indblandes?
For nogle måneder siden så jeg en kvindelig fodboldspiller,
som gik på ESPN eller en anden sportskanal
og begyndte at beklage sig:
"Jeg forstår ikke, at kvindelige sportsstjerner
ikke tjener lige så meget som de mandlige."
Og alle mændene måtte sidde og lade, som om de ikke kendte svaret.
Helt forbløffede.
"Det aner jeg ikke. "Hvordan kan det være?
Det er mig en gåde. Jeg aner det ikke."
Jeg sad derhjemme og råbte ad TV'et:
"Fordi I ikke sælger nogen billetter!"
Ingen ser kvindernes fodboldkampe.
Deres stadioner har 20.000 siddepladser, men der kommer 1.500.
Det er ikke ret mange.
Promoteren mister en formue på sådan en aften.
Det gælder ikke alle kvindelige sportsudøvere.
Serena Williams, kvinderne i UFC…
Men ingen ser jeres sportsgren.
Og så bliver I skidesure på mændene.
Sådan er det altid. Hvorfor bliver I sure på os?
Det er ikke vores opgave.
Det er ikke vores opgave at have en holdning til kvindefodbold.
Jeg har rigeligt i mandesport.
Det her er jeres eget lort.
Se på WNBA.
Ingen i WNBA fik covid.
Ingen.
De har spillet foran 300-400 tilskuere per kamp
i et kvart århundrede.
Desuden er ligaen statsstøttet.
Vi gav jer en liga, for helvede.
Men ingen dukkede op.
Hvor bliver alle feministerne af?
Der burde være feminister overalt
med malede ansigter, holdenes trøjer på og blottede patter.
Gå amok som gutterne på de øverste siddepladser
med de store ølpatter.
"Er jeg på storskærmen?"
Ja.
Det gjorde I ikke. Ingen af jer kom til kampene.
Ingen af jer. I svigtede dem. Jeg gjorde ikke.
Ikke mændene. Kvinderne svigtede WNBA.
Kvinder… Nævn de fem bedste WNBA-spillere nogensinde efter jeres mening.
Kom nu.
Nævn fem WNBA-hold.
Nævn jeres egen bys WNBA-hold. Det kan I ikke!
I er skideligeglade med dem.
De spiller foran nul mennesker. Det er en tragedie.
Men se på Kardashians.
De tjener milliarder.
Se Real Housewives-programmerne.
De hiver formuer ind, for det er dét, kvinder ser.
Pengene hører efter.
Det her ser I ikke, men det her ser I.
De kyler penge af sted, så kællingerne drukner i penge,
håndtasker, sko og Botox.
Det øser ned.
Det regner med penge.
Ja, pengene hører efter.
I vil hellere se lort som Real Housewives,
hvor kvinder nedbryder hinanden.
"Måske var det derfor, din mand skred."
"Det er derfor, du ikke kan få børn, bitch!"
"Din røv er lige så flad som dine patter!"
I viser, at I hellere vil se dét end en flok kvinder,
som sammen forsøger at nå et fælles mål.
"Vi vil hellere se dem ødelægge hinanden."
Ja…
Nej, nej.
Og bagefter kommer I alligevel og råber og skriger ad mænd.
"Lad mig forstå det ret. Jeg skal give en drink,
forhindre øksemorderen i at kravle ind ad dit vindue
og se dine WNBA-kampe for dig?
Hvornår begynder du at hjælpe til med at løfte?"
Ja…
Jeg har ingen sympati for kvinder i sådan nogle anliggender,
for samtlige undersøgelser af, hvem der er klogest,
mænd eller kvinder, viser, at kvinder er klogere.
Hver evig eneste en.
Det bør I ikke klappe af, kvinder.
I ved, jeg er en nar.
I ved, det her ikke ender godt.
"Sagde han, at jeg er pæn?
Wow!"
Kom ud af forholdet.
Hvis samtlige undersøger viser, at I er klogere,
bør I spørge jer selv,
hvordan I så er havnet i sådan en situation.
Nåh?
Du er ikke havnet der på grund af fyre som mig,
selvom I gerne vil give mig skylden.
Er I aldrig kørt forbi en sportsbar på en søndag
og har taget et kig indenfor?
Store, dumme fyre med ølmaver.
"Ham har jeg på mit drømmehold!
Op med den!
Skal vi købe flere mozzarella sticks?"
Har du, som klogere kvinde, aldrig kigget derind
og tænkt for dig selv, at du taber til dét?
"Taber jeg til dét?"
Intet stopper jer.
Kun det faktum, at I elsker at nedbryde hinanden.
Nåh, nu bliver der stille?
Jeg ser alle jeres snedige trick.
Hvis bare I kunne støtte WBNA,
som I støtter en fed pige, der er stolt af sin krop
og ikke længere er en trussel mod jer.
Så ville ligaen klare sig bedre end NBA.
Det er noget af det mest triste, jeg har set.
"Du er en gudinde. Du er for lækker.
Du er guf i den bikini.
Jeg ville hade at se sådan ud.
Spis videre!
Mist en tå, din fede so."
Det er bare…
Det svarer til at se en alkoholiker og sige:
"Du ligger døddrukken i sølet. Dine børn græder.
Du er en helt! En gud!
Fortsæt den gode stil!"
Man bør sige: "Tag dig sammen, mand!
Drop sprutten!"
Det er noget af det mest geniale, jeg har set.
At almindelige kvinder har narret reklameverdenen til
at fjerne smukke kvinder fra reklametavlerne.
Helt almindelige og røvsyge kvinder. Jeg er bare ærlig.
Herude i skoven må man gerne være ærlig.
Fuldstændig almindelige og kedelige
kvinder, som ingen kan huske navnet på.
Okay?
De har kigget på de her gudinder og må have sagt:
"Hvordan skulle jeg kunne konkurrere med dét?"
Det kan du ikke!
Hvor arrogant er du lige?
Hvis Brad Pitt smider trøjen, siger jeg ikke:
"Hvordan skulle jeg kunne konkurrere med dét?"
Det kan jeg ikke.
Jeg er en grim, skaldet, orange mand. Jeg er nødt til at skrive jokes.
Jeg skal tage en lampeskærm på hovedet.
Jeg kender min plads.
Jeg bør ligge på jorden og stirre op på dem, der ser bedre ud end mig.
Det her skulle egentlig være inspirerende, piger.
Jeg ved ikke, om det lykkes.
Jeg prøver bare at sige, at hvis…
Hvis man kan se ud over den fejlplacerede vrede…
I er klogere, end vi er,
og der er flere af jer.
Jeg ved ikke…
Jeg ved ikke, hvad jeg skal sige.
Jeg prøver at være et bedre menneske igennem alt det her lort.
Jeg er begyndt at hjælpe de hjemløse.
Sommetider hjælper jeg, andre gange gør jeg ikke.
Det afhænger af, hvor bange man er for dem.
Kender I det?
Nu skal I høre, hvad jeg gør.
Nogen skal jo gøre noget.
Magthaverne gør jo ingenting.
Jeg tager som regel alt mit gamle tøj med til teltlejrene.
Det er en god ting at gøre, men man skal gøre det om dagen.
Det skal gøres om dagen,
når de er trætte oven på gårsdagens Thunderdome,
og når rusen er ved at aftage,
og de indser, de har et søm i skulderen.
Man skal ramme dem, når de er trætte.
Ikke om aftenen.
Du forsvinder sporløst og ender på et stegespid.
Under en motorvejsbro ved man aldrig, hvad der kan ske.
Jeg siger det bare. Hjemløse er ikke, som de var, da jeg var barn.
Dengang var en hjemløs en bums.
En vagabond eller en samspilsramt.
En drukkenbolt.
Ikke alt det her Shutter Island-pis, hvor de snakker med træerne.
Du sidder bare og spiser dine æg.
Han kigger ud gennem koøjet lige over din kål.
Ja.
Da jeg var dreng, kunne man kun være tosset udenfor i 15 minutter,
før der kom en varevogn
med to fyre i hvide kitler.
"Hvordan går det, makker?
Du larmer vist lige rigelig meget.
Prøv lige den her trøje."
"Okay. Men hvorfor er ærmerne så lange?"
"Vi skal kunne bagbinde dig, fordi du er bindegal.
Du skal ikke rende rundt og skræmme livet af folk.
Ind i vognen med dig!"
Og så blev han kørt til galeanstalten.
Kort proces. Direkte til galeanstalten.
Problemet var bare, at galeanstaltens ansatte
begyndte at knalde patienterne, fordi sindssyge er for vilde i sengen.
Så de knaldede løs.
Sådan var det altså.
I jamrer over historien.
Ryst bare på hovedet, men…
Hallo!
De kneppede dem, er I med?
De knaldede derudad, så lægernes kitler blafrede i vinden.
Indtil der endelig, efter flere årtier,
kom en person med et hjerte og sagde: "Hvad fanden foregår der her?"
Anstalten blev lukket ned, og alle blev sluppet fri.
De løb rundt som Mike Myers og sprang op på folks biler.
Man skal tage derhen i dagtimerne.
Når jeg ankommer til en af de teltlejre, er jeg på toppen.
"Fedt. Jeg hjælper mine landsmænd.
De ville gøre det samme for mig. Tænk, at folk skal leve sådan."
Det tænker jeg i bilen,
men så snart jeg stiger ud og mærker lugten,
tænker jeg: "Hvad laver jeg? De mennesker er jo uhyrlige!"
Det svarer nok til at være på safari i en landrover
og få øje på en leopard. "Se, en leopard…"
Men hvis du rammer et bump og ryger ud af landroveren…
"Fuck, en leopard!"
Så jeg ankommer og føler mig som en vaskeægte helt.
Men så forlader jeg bilen. "Hvad er det, jeg laver?"
Jeg begynder at gå sådan her. Der er altid en masse bevægelse.
En, der halter over vejen, eller noget i den stil.
Jeg er aldrig kommet tæt nok på til at tale med nogen,
som de gør i nyhederne.
"Nu har du siddet her i et par måneder.
Hvordan er det at sidde inde i teltet?"
Hvor mange mon de har skullet bedøve
for at få det skide interview?
Med bedøvelsespile…
Eliminerer alle de andre.
Sikrer området.
Jeg…
Når jeg kommer inden for 30 meter,
begynder jeg at gå sådan her.
Og jeg får altid kolde fødder.
Fra 30 meters afstand. "Gratis tøj!"
Og så løber jeg tilbage til bilen.
Hjernen spiller mig et puds.
Jeg tror, jeg bliver angrebet af en tosse med en bjælke,
som løber efter mig.
Jeg går altid én gang rundt om bilen, før jeg stiger ind.
Hjemløses laterale bevægelser er nemlig elendige.
De har sovet på fortovet i årevis,
så deres hofter er lige så dårlige som en NFL-spillers.
De bremser lige så langsomt som et krydstogtskib,
så du kan let nå rundt om bilen, ind i den og væk.
Du kører din vej.
Du fik tømt ud i klædeskabet.
Nu kan du igen fylde det
med en masse unødvendige ting. Sådan gør man bare.
Amerika!
Hvad siger du, hr.?
Amerika!
Ja, Amerika! Du skal ikke tænke, bare handle.
Frem med pikken.
"Det var dét, George Washington mente."
De bør lukke internettet.
Vi er alle sammen for dumme til at udveksle idéer
i det store landsbyværtshus, vi har skabt.
Hvorfor jubler I? I er også på nettet.
Jeg var på nettet i seks timer i aftes.
Jeg ville finde ud af, hvad bævere dør af.
Har bæveren naturlige fjender?
Man skulle ikke tro det med alt det bras, jeg lukker ud,
men jeg er faktisk en forandret mand.
Det er jeg.
Jeg oplevede noget tidligere på året.
-Pis med dig. -Tror I, jeg lyver?
Én råbte "pis med dig".
Siger du det, fordi du ikke tror på mig,
eller fordi du ikke vil have, at jeg går?
Er det derfor, du sidder fast i en ond, vred spiral?
Du skal ikke blive for glad. Bliv nu ikke blødsøden.
Du skal ikke begynde at elske dig selv
og græde, når du ser noget kært. Hold fast i det.
Lang ud efter folk.
Ræk ud efter pistolen under sædet.
Ja!
Tilbage i februar tog jeg svampe for første gang nogensinde.
Det her er den perfekte stat at fortælle den historie i.
I burde have svampe på jeres nummerplader.
Nu skal I høre.
Jeg har altid holdt mig fra den slags. Jeg er mere til sprut.
Jeg har altid været til sprut.
Tag den med ro. Det gør mig nervøs, når hvide mænd råber:
"Ja! Sådan!"
"Byg muren!"
Det er bare pis. Slap dog af.
Det lyder skræmmende, men sådan er det at være mand.
Vi må ikke have følelser, så det kommer ud, når vi drikker.
"Gør noget dumt, så jeg slipper!"
Jeg har altid foretrukket sprut, så jeg har aldrig rørt psykedelika.
Det skete bare. Jeg var ude i ørkenen
og havde fået børnene passet.
Alt er fint. Jeg er i halvtredserne.
Det var nu eller aldrig.
Så en person, som måske og måske ikke varmede op for mig her til aften, sagde:
"Nåh, mand."
Han er en god fyr.
Han sagde: "Okay.
"Bare tag…"
De siger altid:
"Hvor høj vil du gerne blive?"
Der er altid en firkant.
"Du må ikke spise hele firkanten.
Bare bid det ene hjørne af,
slik på det andet, gnid det tredje
og lad det absorbere i dit ansigt."
Fint nok. Han sagde: "Hvor langt vil du gerne gå?"
"Jeg vil bare trippe lidt. Ikke mere."
Så jeg spiste en lille smule.
Jeg blev lidt dårlig, som hvis jeg havde spist noget hash,
men pludselig så jeg genstande, der lod til at trække vejret.
Køleskabet så ud, som om det havde løbet rundt om huset.
Bare sådan…
Intet faretruende. Det havde det bare brug for.
TV'et blev større og så ud, som om det ville vælte.
Jeg havde det fint.
Jeg tænkte: "TV'et bliver da ikke større.
Hvis det gør, er jeg ligeglad.
Bare kom med alle dine pixels. Jeg er ligeglad.
Jeg ved, jeg tripper. Jeg morer mig. Jeg klukker af grin."
Jeg sidder og ler og regner ting ud. Alt er fantastisk.
Men pludselig, efter en times tid,
kom en dyb følelse af ensomhed
skyllende ind over mig.
Jeg tænkte bare: "Jeg vidste det."
Det var derfor, jeg ikke havde gjort det.
Jeg har alt for mange dæmoner.
Jeg vidste, at jeg ikke ville se Gud og en masse enhjørninger,
mens jeg gled ned fra en regnbue for at rulle mig i græsset.
Jeg vidste, at Satan ville dukke op. Og en fyr med en kniv.
Jeg tænkte: "Bare kom med det. Træk mig ned i dybet.
Hvor langt ude er jeg?"
Følelsen omsluttede mig fuldstændig.
Ubeskriveligt. Det var ikke engang en følelse.
Det var bare. Det var.
Jeg var ved at miste forstanden. "Hvad fanden?"
Jeg kunne ikke undslippe det.
Jeg kunne gå millioner af kilometer uden at undslippe det. Det var bare.
Alle andre trippede også, og jeg ville ikke ødelægge deres trip.
Jeg sagde: "Jeg går ind på værelset.
Se køleskabet…"
Okay…
Jeg har det bare lidt skidt…
Jeg lod som ingenting.
Jeg kom ind på værelset
og lå bare i sengen og tænkte:
"Hvad fanden, mand?"
Hver gang jeg troede, jeg kunne mærke bunden,
sank jeg længere ned i sengen.
En halv time senere kom min kone.
"Hvordan går det?"
Typisk fyr:
"Jeg har det fint."
"Jeg har det skønt."
"Skønt."
Hun lagde sig ned.
"Jeg har det lidt skidt. Det var vist for meget."
Mens hun lå der, mærkede jeg bare den følelse.
Jeg følte mig ikke elsket og følte mig så ensom.
Jeg så på min kone, og min hjerne tænkte:
"Har jeg giftet mig med den forkerte?"
"Hvorfor ser jeg på…"
Det lyder skørt, men efter mange års ægteskab,
tænker man sådan månedligt, svampe eller ej.
Det gør man bare.
Der sker et eller andet, så man kigger på siden af personens hoved
og tænker: "Hvorfor talte jeg nogensinde med dig?
Jeg havde ikke engang behøvet at hilse på dig.
Vi havde ingen relation.
Vi var ingenting!
Hvad var der sket, hvis jeg ikke havde talt til dig?"
Hver måned. Skulle det være sundt?
Det betyder, du har holdt fast i dig selv.
Selvom du elsker personen her,
vil du stadig gerne løbe hornene af dig.
Det skræmte mig endnu mere
at tænke sådan om min kone.
"Jeg må trække i snoren.
Jeg skal ud herfra. Det minder om en kæmpestor sækkestol."
Jeg kunne ikke komme ud. Jeg tænkte: "Fuck."
Jeg måtte tænke på mine børn. Jeg elsker mine børn.
Og de elsker mig. Uden tvivl.
Jeg tænkte på mine børn.
Men jeg følte stadig det samme.
Og så tænkte jeg: "Hvad fanden sker der her?"
Jeg vidste, det var fup.
Så jeg lå der bare.
Og jeg slappede af.
Og så tænkte jeg: "Pis. Nu ved jeg, hvad det er."
Det var følelsen af min barndom.
Nemlig.
Sådan var 70'erne og 80'erne.
Mor og far arbejdede.
Du fik nøgler til hoveddøren som treårig.
"Skrid med dig, knægt!"
Det var sindssygt.
Jeg voksede op i en vred tid.
Man var bange for både sin far og sin farfar.
Jeg har talt om det før, men I slipper ikke.
Det var bare…
Jeg elsker, når jeg kan se, at nutidens børn elsker deres fædre.
"Far! Skal vi lege? Skal vi køre på cykel? Far!"
Da jeg var barn, sagde vi: "Far. Pis, far kommer!
Pis!
Løb! Åbn vinduet!
Hvad så du i ham, mor?"
En fucking galning.
Det var det rene vanvid. Og ikke kun hjemme hos mig.
Sådan var det bare dengang.
Alle var vanvittige, og alle var bange.
Folk måtte slå dig, også andre børns fædre.
Man kom hjem til: "Hvad har du gjort?"
"Du får én på låget!" Det var vanvid.
Lærerne greb hårdt fat i nakken på dig.
"Det ville hun vel ikke have gjort, hvis du var uskyldig?"
Alt sådan noget pis.
Mine søskende og jeg tævede hinanden.
Og så drillede vi hunden, så den bed os.
Og vi beholdt den. Engang bed den mig i ansigtet.
Jeg drillede den, mens den spiste.
Den bed sig fast og…
Min far måtte sy mig.
Vi skilte os stadig ikke af med hunden.
"Det var bare den ene gang.
Du skulle ikke have stukket dit fjæs ned til hunden."
Sådan var det bare.
Det var som en blanding af The Brady Bunch og Fluernes Herre.
På papiret så det skidegodt ud.
En stationcar fuld af…
Alt så perfekt ud. Vi gik i kirke og tog på Dunkin' Donuts.
Det skulle hurtigt blive værre…
Vi endte alle sammen med…
Min far sagde altid lige, hvad der faldt ham ind.
Kender I det?
I kender den frisure, kvinder får i en vis alder.
Efter et par børn får de det klippet lidt kortere.
De gider det ikke mere.
De får lavet en lille Hilary Clinton-bue.
Og får det barberet helt op i nakken.
Når du tager dem bagfra, tror du, det er din ven, Eric.
Men du elsker din kone, så du lyver og siger:
"Det ser godt ud!
Jeg har drømt om at knalde Geraldine Ferraro.
Det er så flot."
Min far var ligeglad.
Da vi hentede min mor, sagde han:
"Det ser jo ud ad helvede til!
Hvad fanden har de gjort ved dig?
Du ligner jo en mand!"
Mor sad bare og græd.
Vi sad på bagsædet og tænkte: "Sådan ser et sundt forhold ud."
Ja…
På grund af det begyndte vi at udvikle fysiske lidelser
efter at have været i "kæmp eller flygt"-tilstand altid.
Gymnastiklærerne var skræmmende…
Alle og alt var skræmmende.
Engang sagde min far til præsten, at han ikke var embedet værdig.
Jeg ved ikke hvorfor.
Vi drøftede alterdrengenes skema,
og præsten ville sætte mig på til en anden højmesse,
og så gik far i gang.
"Du er fandeme ikke embedet værdig!"
Manden var lamslået. I næste uge tog vi til højmesse.
De havde ikke talt sammen i en uge: Far sagde bare: "Hejsa! Hvordan går det?"
Som om alt var fint.
Så vi udviklede alle sammen fysiske lidelser.
En af mine søskende havde maveproblemer.
En anden havde smerter i ryggen, som bare ikke gik væk.
Jeg fik alopeci allerede i tredje klasse.
Hele klumper af hår faldt ud, som om jeg arbejdede på Wall Street.
Jeg tænkte: "Har jeg ryddet mit legetøj op?
Har jeg vasket op? Han finder noget. Det gør han altid.
Hvad gør jeg? Jeg må slå ham ihjel.
Ja, jeg må slå ham ihjel.
Jeg vikler en forlængerledning om ham og sætter en fod i ryggen på ham."
"Billy mangler fokus i klassen.
Han har evner til meget mere."
Så jeg tog de skide svampe.
Okay?
Og jeg indså, at jeg har båret rundt på det lort,
og at det har fået mig til at drikke
og svine kvinder til.
Alt det pis.
I det øjeblik vidste jeg alt, jeg havde gjort, både godt og skidt.
Jeg var nødt til at blive ædru
og bearbejde alt det her.
For min kone…
Måske har I bemærket, jeg har temperament.
"Dig, Bill? Nej da."
Jeg er så fucked up,
at jeg ikke syntes, jeg havde temperament.
Jeg råber jo ikke ad folk derhjemme.
Jeg råber ikke ad min kone. Vi skændtes da.
Det gør vi da, men jeg siger ikke "din lede kælling" og den slags.
Jeg råber ikke ad mine børn, men én ting gør jeg stadig.
Jeg flipper stadig ud.
Men jeg mente som sagt ikke, at det var et problem.
Det sagde min kone, men hende lytter jeg ikke til.
Hvorfor skulle jeg? Hun laver jo ikke andet end at kritisere.
Jeg har kun dårlige anmeldelser på Yelp for Ægtemænd.
Ikke andet end: "Det var ikke nogen god oplevelse."
"Tommelfingeren nedad. Halvanden stjerne." Aldrig så meget som et rosende ord.
Til sidst hører jeg ikke andet end støj.
"Har jeg nu gjort noget forkert igen? Fedt.
Hvad har jeg gjort denne gang?
Hvad skal jeg nu arbejde med?
Lad mig bare høre."
Så jeg lytter ikke til min dejlige kone.
Fordi jeg er idiot.
En dag lærte jeg en hård lektie.
Til morgenmaden.
Jeg havde 20 minutter for mig selv,
hvilket er sjældent med to små børn.
Så jeg tænkte: "Jeg kan jo lave morgenmad til mig selv
som i gamle dage.
To vendte spejlæg, ristet brød
og bacon, brændt på den helt rigtige måde.
Det bliver fantastisk."
Så jeg stod og lavede lækker morgenmad til mig selv.
Jeg satte mig for at spise. Appelsinjuice, et glas vand.
Det lignede noget fra en reklame.
Så snart jeg var klar, lyste telefonen op.
Det var en besked fra min ven.
"Skulle du ikke være med til vores Zoom-møde?
Det begyndte for fem minutter siden. Vi mangler dig."
Jeg brændte fuldstændig sammen. "Selvfølgelig har jeg et møde."
Hvorfor kunne jeg ikke bare få
et enkelt fucking lorteøjeblik for mig selv?
Der fløj ristet brød gennem lokalet. Jeg flippede fuldstændig ud.
Pludselig kom min datter, som var to et halvt år gammel dengang,
løbende ind i køkkenet med tårer i øjnene.
"Undskyld, far. Undskyld."
Jeg tænkte: "Åh nej."
Jeg knælede ned foran hende. "Kom her, skat.
Far ville aldrig råbe ad dig.
Jeg elsker dig. Far råbte ad telefonen.
Far råber, når telefonen viser noget, han ikke kan lide.
Jeg har problemer. Jeg ville aldrig råbe ad dig."
Jeg kunne mærke hendes tårer på min trøje.
"Det ville jeg aldrig gøre mod dig.
Elsker du mig stadig?"
"Ja…" "Det var godt, skat."
Kender I dét,
hvor man vender sit barn og skubber det i en retning?
Det gjorde jeg lige mod en toårig, og nu gik hun sin vej.
Jeg sad og tænkte:
"Hvor slemt var det?
Går hun ind og leger og glemmer alt om det,
eller opgiver hun drømmen om at blive astronaut?
Hvad har jeg lige gjort?
Jeg troede, jeg var bedre end min far, men jeg begår de samme fejl.
Jeg hader mig selv.
Jeg droppede både mødet og morgenmaden.
Jeg gik bare op for at være alene.
Jeg ville være alene, men jeg er gift, så den går ikke.
Især ikke, når man dummer sig så ekstremt og så højlydt, som jeg gjorde.
Jeg vidste, at hun var på vej.
Jeg vidste, at det her skulle analyseres.
Hun ville komme med projektoren og ville rulle gardinerne ned.
Jeg lå og tænkte: "Kære Gud.
Lad hende nu bare give mig to minutter til at falde til ro."
Men nej, hun kom direkte ind. "Nåh.
Skal vi tale om din lille episode nede i køkkenet?"
Jeg sagde: "Kan jeg få et øjeblik?
Jeg er helt ødelagt. Jeg ved, jeg dummede mig."
Hun var skideligeglad. Med rette. Det er også hendes barn.
"Hvis du tror, du kan opføre dig sådan her i huset…"
Alt sådan noget pis.
Hun havde jo fuldstændig ret, men det var jeg ikke klar til at høre.
Så hun blev mere og mere fjern. "Hun er også mit barn…"
Jeg sad der bare.
Jeg var så fræk at være sur på hende.
Hun havde intet gjort. Jeg kiggede på hendes mund.
Hun talte, men jeg hørte intet.
Pludselig kom jeg i tanke om en historie fra nyhederne.
Man ser sådan en nyhed en gang hvert halvandet år.
Man ser en fyr, som aldrig har brudt loven,
som går i kirke hver uge og hjælper gamle damer over vejen,
som pludselig bare slår sin kone ihjel.
Jeg tænkte, det måtte være i en lignende situation.
Han havde bare noget at sige.
Jeg havde jo bare dummet mig, men…
Jeg vidste, hun havde ret, så jeg sad bare og tog imod.
Jeg vil dog gerne lige sige, at næste gang I ser en fyr,
som ikke engang har snydt i skat, men pludselig slår sin kone ihjel,
så er det på tide igen at spørge: "Hvad sagde hun?"
Jeg siger det bare.
Undersøg problemet fra alle vinkler.
Nåh, men…
Jeg elsker min far, men der er ting, jeg gerne vil gøre bedre.
Heldigvis er mine børn ikke bange for mig.
Når jeg dummer mig, taler jeg til dem i øjenhøjde
og siger undskyld.
Mine børn er ikke bange for mig.
Min datter er blevet lidt ældre. Hun er fire et halvt nu.
Når jeg flipper ud nu, hjælper hun mig med at stoppe.
Når jeg hører hendes søde stemme, kan jeg ikke…
"Undskyld, far." Så kan jeg ikke.
Måske står jeg i køkkenet og laver et eller andet.
"Hvad fanden er det for en brødrister?
Hvor er den anden?
Skal jeg downloade en app bare for at lave…"
Pludselig hører jeg bare
inde fra værelset: "Du skal ikke råbe sådan, far!"
Og straks siger jeg: "Du har ret, skat. Undskyld.
Jeg må hellere downloade appen her.
Hvilket tager lige så lang tid, som det tager at riste fucking brød!"
"Du sagde et grimt ord, far."
Sådan noget siger hun.
Vi ser film sammen en gang om ugen.
Jeg elsker det. Måske en Pixar-film.
De film er vildt gode.
De er for både børn og voksne.
Vi laver popcorn og sætter os.
Vi har et Smart TV i stuen.
Det er virkelig et smart TV.
Vildt smart.
Det TV, mand.
Det er så smart, at jeg engang havde
indstillet lyset til, at vi skulle se en film,
men så var TV'et så smart, at da jeg trykkede "On",
som man aldrig må gøre…
Tryk aldrig "On".
Hvis du gør det, skal du trykke på to andre knapper.
"Nåh, er det nu dét, jeg skal gøre?"
"Råb ikke sådan." "Du har ret, skat."
Det lorteapparat vil ikke tænde, hvis lyset er slukket,
fordi det tænker, at slukket lys betyder,
at der ikke er nogen i lokalet.
Måske ligger nogen og sover og er rullet hen over fjernbetjeningen.
Imens står jeg i mørket.
"Nu tænder du fandeme! Jeg har købt dig, og jeg siger 'tænd'!"
Så kom min datter løbende.
"Du må ikke råbe, farmand."
"Du har ret, skat. Undskyld."
"Hvorfor råber du sådan, far?"
"Jeg har betalt en formue for det TV.
Jeg vil gerne se film med dig,
men når jeg prøver at tænde, kan jeg ikke.
Der er altid noget galt."
Så lagde hun en hånd på min skulder.
"Det skal nok gå, far."
Hun ved ikke engang, hvad det betyder.
Hun ved bare, hvornår det skal siges. Min kone siger det.
"Det skal nok gå, skat. Vi køber en ny ballon.
Vi køber en ny."
Så det sagde hun.
"Det skal nok gå, far."
Med en sød, lille hånd på min skulder.
Og så slog det mig pludselig.
"Ja, det skal jo nok gå, ikke?
Jeg kan jo bare tænde lyset.
Jeg behøver ikke at se film.
Så længe jeg bare er sammen med dig."
Det var et stort øjeblik. I cirka et halvt sekund.
Så mærkede jeg noget andet og følte mig som en taber.
Hvor dum skal man være for at have en fireårig coach
til at fortælle sig alle sandhederne?
Nåh, men altså…
Så nu prøver jeg at forblive ædru, indtil jeg regner ud…
Det stinker virkelig. Det mener jeg.
At se livet i øjnene hver eneste dag.
Man længes efter søvn.
"Åh Gud. Lad det stoppe."
Jeg hader glade, ædru mennesker.
"Jeg føler mig så levende. Jeg er fuld af energi."
Hvor lang tid har det taget?
Min ting er, at jeg drikker en milkshake om ugen.
En sodavand med is. Trist.
Virkelig trist.
Som tidligere atleter, der ikke kan løbe mere.
"Engang drak jeg om dagen. Det var så fedt."
Nåh…
Hvad kom vi fra?
Jeg har slet ikke nævnt, hvor vildt det er at optræde her.
Det er fantastisk.
Ja.
Når man står i den her vind i en time,
får man knastørre læber.
Som at stå i forstavnen af en båd.
Lad os slutte af med et par af de fjollede,
og så skal vi videre.
Det kører lige efter planen.
Den her er god.
For et par år siden,
før alt det latterlige pandemi-lort…
Før Moder Jords halvhjertede forsøg på at luge ud i menneskeheden,
som om hun udskød en eksamensopgave…
Jeg var i New York som skuespiller og skulle spille brandmand.
Jeg er ikke den bedste skuespiller.
Nogle af jer så den. Jeg håber, I betalte, I fedtsyle.
I så den alle sammen gratis, røvhuller.
Jeg er ingen god skuespiller, så jeg skal se godt ud,
så jeg fik mig et stort brandmands-overskæg.
Det så godt ud, når jeg havde hele udstyret på
og teaterjord i ansigtet.
Jeg lignede en brandmand med 20 års erfaring.
Men så snart jeg tog kostumet af,
fik vasket mig i ansigtet og tog mit eget tøj på,
lignede jeg en slidt gammel bøsse, som aldrig har fundet kærligheden.
Og jeg var så heldig at være i New York City i juni,
hvor jeg fandt ud af, de fejrede Pride.
Hele måneden.
Og de homoseksuelle forstår at møde op.
Fra ende til anden. Hele øen vipper næsten,
så mange er der.
Jeg tænkte: "Åh nej. Tredive dage med det her pis?"
Med den her orange Freddie Mercury pik-kost i fjæset.
Jeg vil jo blive chikaneret overalt.
Jeg var i skuespillerform. Jeg stod knivskarpt.
Men nu skal I høre. I de 30 dage, juni måned varede,
var der ikke en eneste homoseksuel, der så meget som ænsede mig,
og ingen lagde an på mig.
Jeg har aldrig nogensinde før følt mig så gammel og uønsket.
Det er én ting som mand
at nå den alder, hvor kvinderne ikke kigger længere.
Den dag kommer til os alle,
men ingen fortæller dig, at der også kommer en dag,
hvor ikke engang mænd vil kneppe dig længere.
Det gør eddermame nas.
Når du bliver så gammel, at selv tresårige bøsser siger:
"Det kan jeg godt gøre bedre. Hold da kæft.
Køb dog en toupé. Giv dig selv en spray tan.
Jeg kan score én i fyrrene. Passér gaden."
Jeg var lige ved at få en panikreaktion.
"Åh nej. Jeg blev gift alt for sent. Jeg fik børn sent. Jeg skal snart dø."
Som om mit liv snart var overstået.
Jeg gik ned ad Ninth Avenue og gav den lidt mere gas
for at få en reaktion.
Jeg var desperat. I kender det sgu da, kvinder.
Man vil så gerne tro, at man stadig har det i sig.
Så jeg valsede hen ad gaden.
Det er desværre sandheden.
Da jeg gik hen ad Fifth Avenue, kiggede jeg op og så,
at en lesbisk kvinde kom gående imod mig.
Jeg ved, at det her er Boulder, Colorado.
I tænker alle sammen. "Hallo, mand.
Hvorfra ved du, at hun var lesbisk?
Hvor utjekket.
Kunne du se på hende, at hun var lesbisk?
Du kender hende jo ikke. Hvordan ved du, at nogen er lesbisk?"
Det er let.
På samme måde som du.
På samme måde som andre lesbiske.
Det er ikke særlig svært.
Jeg ved godt, at man i 2021 ikke må sige,
at man ved, hvordan en lesbisk ser ud.
Jeres tavshed antyder, at jeg har ret.
Det må man ikke, vel?
Det sjove er, at hvis der kom en hvid 20-årig knægt ind
med slikhår, kraven oppe og hyttesko uden sokker,
ville alle tænke: Handelsskoleknøs, hyggevoldtægtsmand.
Far er dommer, så knægten går fri.
Han har lige kørt fem mennesker ihjel med spiritus i blodet,
men der er allerede en ny sportsvogn på vej."
Ikke sandt?
Det er tilladt. Det må man gerne se.
Det er soleklart.
Men lesbiske…
"Hvad?"
Så progressive er I.
Okay?
I aner det ikke.
Okay?
Lad os lege en leg. Jeg nævner nogle forskellige typer,
og så ser I, hvad I kommer til at tænke på.
Bygningsarbejder.
Sportsfan.
Maler.
Skater.
Lesbisk.
Helt blankt, ikke?
"Er det en lesbisk?
Er jeg…
Jeg har homoseksuelle venner, men har aldrig
bemærket nogen gennemgående træk."
Jeg siger ikke, at alle lesbiske ligner hinanden.
Sådan noget uvidende pis ville jeg aldrig sige.
Men jeg siger dog, at det sommetider er ret oplagt.
Ikke?
Kortklippet, nøglekæde, går sådan her.
Ikke sandt?
Selv dér siger jeg ikke, at det er helt sikkert.
Men aftvunget et svar siger jeg lesbisk.
Uden tvivl lesbisk.
Det er mit endelige svar. Lesbisk.
Okay?
Nåh, men…
Hun kommer gående hen ad gaden.
Jeg kommer valsende.
Og det står klart for mig,
at hvis vi fortsætter på samme måde, støder vi ind i hinanden.
Jeg vil ikke støde ind i kvinder eller nogen andre i New York,
så jeg var en gentleman.
Jeg aflæste situationen
og gik over i min egen side.
Alt var fint, ikke? Men så skete der noget mærkeligt.
Vi gik vel 30 meter mere, og så trak hun over i min side igen.
Jeg tænkte: "Det var da mystisk. Jeg troede, jeg havde løst det."
Jeg skiftede side igen.
Efter yderligere 30 meter trak hun over i min side igen.
Nu gik jeg helt ude ved kantstenen.
Jeg overvejede, hvad der var mest politisk korrekt.
Hvad gør jeg egentlig?
Skal jeg træde ud på cykelstien,
så der kan komme en knægt på en elcykel
og pløje mig ned med 60 km/t
og sende mig i knæ i vejkanten?
Så jeg for altid, når det regner,
vil mindes den lesbiske, som tvang mig af vejen?
Fungerer det sådan?
Skal jeg give hende hele fortovet?
"Åh, værsgo deres homo-højhed!"
Forstår I?
Eller spænder jeg i hele overkroppen
og beskytter min side?
Jeg er ikke stolt af det, men jeg valgte det sidste.
Jeg tænkte: "Jeg er 53 år gammel.
Jeg har ret til seniorrabatter. Det er mig, der er ofret."
Nåh…
Jeg spændte i overkroppen og tænkte, at det egentlig var vanvittigt.
Det har jeg aldrig prøvet med en kvinde.
Folk ville kunne se det. Hvad ville der ske?
Efterhånden som hun kom tættere på,
sørgede jeg for at lægge vægten ned i benene,
for hun var bygget som en pedel, og jeg ville stå fast.
Jeg ville ikke trynes.
Det skulle jeg ikke noteres for.
Jeg gjorde mig klar, men i sidste øjeblik drejede hun skulderen væk fra min,
men vores overarme mødtes stadig,
med nok kraft til, at jeg var nødt til at vende mig om.
Jeg ved, de fleste af jer kører bil,
så nu får I lidt info om fodgængeretikette i New York City.
Hvis du går på gaden i New York,
og dit ærme lige rammer en andens, så behøver du ikke stoppe.
Bare kig tilbage. "Min fejl. God dag."
Så har vi det næste niveau. En lille eskalering.
Du går på gaden og støder faktisk ind i én.
Vend dig om. "Beklager, jeg så dig ikke."
Et lille dojo-buk. "Min fejl."
Gør hvad der kræves… "Kære sensei"…
…for at det ikke eskalerer.
Og så har vi den sidste.
Du går på gaden og bliver ramt så hårdt,
at du må vende dig om i bedste Dustin Hoffman-De Niro-stil.
"Jeg går faktisk her, for helvede!
Jeg flyttede mig endda to gange!
Du gik over i min side to gange!"
Jeg vendte mig om for at tage konfrontationen,
men hun så sig ikke engang tilbage.
Og det pissede mig virkelig af.
Det pissede mig af i tre dage.
I tre dage gik jeg rundt og sagde:
"Sådan noget fucking pis.
Det er umuligt, at det ikke var med vilje!
Hvem gør sådan noget?"
Jeg kunne mærke, at vreden var ved at opsluge mig,
men jeg vidste, at den ville falde til ro,
og så ville det ende med: "Undskyld, far."
Det ville jeg ikke udsætte mine børn for,
så jeg begyndte at læse om vrede.
"Hvordan man giver slip på ting" hed det.
Jeg læste om empati.
Hvis du har empati, kan du sætte dig i andres sted
og komme frem til en løsning
og mødes et sted på halvvejen.
"Fint", tænkte jeg. Jeg satte mig i hendes sted.
Hvad får en person til at trække over i din side to gange?
Jeg smed forslag op på væggen.
Havde hun klumpfod? Nej.
Fik hun et slagtilfælde? Var hun midlertidig lammet i venstre side?
Var hun en mumie? Havde hun træben?
Er hun en af dem, der bare går diagonalt?
Du går bag dem i lufthavnen. De er langsomme.
Hvis du vil gå højre om, trækker de i dén retning.
Går du venstre om, går de dén vej. Som om de lige er gået fra borde.
Det var bare "nej, nej, nej, cut!".
Jeg var stadig sur.
Jeg var stadig skidesur.
Så jeg tænkte: "Jeg er sgu da ligeglad."
Jeg løj for mig selv og sagde pyt.
Jeg endte med at tage hjem.
Jeg stod og vaskede op. Det er meget zen.
Når man står og vasker op, tænker man ikke.
Hjernen var tom. Jeg vaskede op.
Pludselig kom svaret bare til mig.
Det svævede ind i mine tanker, og jeg så op.
"Hold da op. Nu ved jeg, hvorfor hun gjorde det.
Hvorfor hun stødte ind i mig.
Hun gjorde det, fordi hun er lesbisk.
Det stod helt klart.
Jeg havde ledt overalt efter svaret, men det var lige for næsen af mig.
Hun gjorde det, fordi hun er lesbisk.
Baseret på den tavshed, jeg hører fra de fleste af jer,
tegner jeg det for jer.
Frem med empatien.
Sæt dig selv i en lesbisks sted.
Hvem er lesbiske kærester med? Kvinder.
Hvem flytter de sammen med? Kvinder.
Hvem er de i forhold med? Kvinder.
Hvem gifter de sig med? Kvinder.
Jeg tænkte: "Gud, ja. Det har jeg jo prøvet."
Jeg ved, hvordan det føles.
Jeg ved, hvordan det er at bo sammen med sådan en.
Det er håbløst. Man prøver at stille dem tilfreds.
"Jeg har købt noget skinnende til dig. Var jeg dygtig?"
Man prøver at få dem til at optræde ansvarligt.
Glem det.
Aldrig mere end "undskyld, men…"
Jeg kender det med at føle sig ovenpå i snakken,
mens så pludselig græder hun, og du undskylder.
"Hvad fanden skete der?
Hvordan kan jeg tabe nu? Du var helt ude i tovene."
Du føler dig dum og går en tur,
mens du tænker: "Hvordan kunne jeg tabe igen?"
Så regner du den ud, og du føler dig dum,
og så ser du en tosse med et orange overskæg,
og så lader du det gå ud over ham.
"Du kan smage lidt af min vrede."
Ja…
Jeg føler mig så dum over, at jeg blev vred på den kvinde.
Jeg skulle snarere have budt på en øl.
Lyttet til hende, fuld af empati.
"Det er ikke din skyld. Du giftede dig med en kvinde."
"Man kan aldrig vinde."
Hvis I ikke tror på mig, så kig lidt på mennesker.
Betragt den gennemsnitlige lesbiske kvinde.
Ikke dem i tyverne med livet foran sig.
De har julelys i øjnene.
Nej, en lesbisk på omkring 35-36 år,
som er ved at indse, hvilket arrangement hun går ind til.
Kig rundt i baren og find en gift mand på samme alder.
Og se hans ansigtsudtryk.
Kig på hende, og så tilbage på ham.
De har samme udtryk.
Og kig så på homoseksuelle mænd.
De er nogle af verdens lykkeligste mennesker.
De er næsten for lykkelige. "Hejsa."
"Hej!"
De svæver nærmest gennem rummet,
fordi de ikke lader østrogen tynge deres drømme.
Nej.
Det er muligt, det er en facade.
Alle homoseksuelle mænd lever jo ikke i lyksalighed,
men de ser ud til at hygge sig pænt meget.
Det er nogle af de mest positive mennesker, jeg har mødt.
De støtter alle dine idéer.
"Ja, queen! Ja!
Du er skøn! Gør det!"
De lesbiske sidder i baren som nedslidte betjente.
"Sikke noget forbandet lort.
Hvad fanden tænkte jeg på?
Flytte ind efter ti dage? Hvad fanden laver jeg?
Hun er jo sindssyg!"
Jeg synes, at gifte mænd og lesbiske bør hænge ud noget oftere
og stikke hovederne sammen for at løse vores fælles problem:
kvinderne i vores liv.
Så vi kan forsøge at opnå samme niveau af lykke
som den gennemsnitlige bøsse.
Ja… Hvis I tror på det, har jeg et godt råd.
Hvis du gerne vil udvide din vennekreds, så hør her.
Du kan ikke bare finde en lesbisk.
Du skal sørge for at finde fyren i forholdet.
Jeg mener ikke bare, at hun er mandig.
"Fyren" er bare den, der får skylden for det meste.
Okay?
Der er ikke balance i nogen forhold.
Nogen slipper af sted med mere.
Nogen ligger på hjul af den anden. Som i et cykelløb.
Den anden får al vinden i ansigtet.
Forstår I?
En ligger på hjul.
"Ja, det er godt nok vådt."
Mens du gemmer dig under din poncho.
Mand-kvinde, kvinde-kvinde, uanset hvad du er til.
I alle forhold er der én, der vasker op og én, der bare sætter i blød.
Ikke?
De stiller ikke i blød. De ved, at du vasker op.
De venter bare på dig.
Efter et stykke tid får du nok.
Opvasken står der bare, så du tager den. Og hvad gør de så?
De sidder og venter, som om de ikke ved noget.
Når de hører lyden af potter og pander, begynder showet.
De kommer løbende: "Hvad? Den opvask ville jeg tage!"
Du siger: "Nej! Den har stået her i otte timer.
Vandet er lunkent og fuldt af små stykker røræg!
Drop manipulationen, dit uhyre! Du blev opfostret af ulve. Forsvind."
"Du må ikke råbe!"
Nemlig.
Alle forhold har en person,
som tager skraldeposen op,
gør sådan her,
binder knude på den og stiller den op ad køkkenbordet,
hvor den står, som om den er blevet henrettet.
Og så er der personen, som faktisk samler den op,
og bærer den ud til skraldespanden om aftenen.
Min kone er sjov. Jeg elsker hende, men hun har de værste undskyldninger.
"Hvorfor går du aldrig ud med skraldet?" "Jeg er bange for prærieulve."
"Jeg er så bange for dem." "Det er jeg da også!"
"Det er vilde hunde.
De jager i flokke af to eller tre.
Du gør det ikke, fordi du ikke gider,
og fordi du ved, at jeg gør det, så lad mig lige være."
Jeg mener det.
Nåh…
Jeg har sagt en masse kontroversielle ting,
så før jeg går,
vil jeg gerne…
Lad os samle folket.
Vi lever i en tid fuld af splittelse. Alle vil gerne føle sig trygge,
så lad os tale om noget rart og almindeligt,
så alle kan køre glade hjem, okay?
Lyder det godt? Fedt.
Lad os tale om abort. Nemlig.
Alle har en holdning.
"Det er min krop og min ret." "Så kør til Arkansas, kælling!"
Alle har en holdning.
Det har jeg også, og jeg er ked af, at I skal høre på den.
Fordi… Hør her.
Jeg har et ret skævt syn på abort.
Så er det sagt.
Jeg har altid ment, at det er folks eget valg.
Jeg sagde, at det var skævt, piger.
Lad nu være med at springe direkte om i bagagerummet.
Hør slutningen først.
Vær lige kritiske først.
Fødderne gennem soltaget.
Det er en skæv holdning.
Det skal være folks eget valg, for jeg hader at få mit liv dikteret.
Det er din krop.
Skulle jeg fortælle dig, hvad du skal gøre med din krop?
Det har altid givet mening.
Men jeg synes stadig, at du slår et barn ihjel.
Kan I se? Nu bliver det skævt.
Jeg har en fod i hver lejr, og begge dele giver mening.
"Du bestemmer ikke over mig. Det er min krop og mit valg."
"Hun har ret. Lad hende være."
"Du slår et barn ihjel!"
"Ja, det er også rigtigt."
Helt ærligt, så er det jo hele formålet.
Man gør det ikke, fordi man har ondt i ørerne.
Man siger: "Jeg bærer på et barn. Få det så fjernet!"
Du går derned med et barn, og du kommer ud uden.
Hvad skete der med barnet?
Noget må der være sket.
Aborttilhængere siger: "Det er hverken et liv eller et barn.
Det kommer an på, hvilken ugedag det er,
og så skal man dreje rundt…"
De balancerer mellem mulighederne.
"Det er ikke et barn endnu." Det er måske og måske ikke sandt.
Jeg er ikke læge,
men min fornemmelse siger mig, det ikke giver mening.
"Ikke et barn."
Det svarer til, at jeg bager kage, hælder dejen i en bradepande
og sætter den i ovnen, og du så kommer forbi,
tager bradepanden ud og kyler den hen over gulvet.
"Hvad fanden? Du har ødelagt min fødselsdagskage."
"Det var ikke en kage endnu."
Nej, men det ville det være blevet.
"Hvis du ikke havde gjort det der,
havde det været en kage om 50 minutter.
Der skete noget med kagen, din kagemorder!"
Ikke?
Før alle abortmodstanderne bliver for begejstrede…
Det er fint, I slår jeres babyer ihjel.
Det er fantastisk.
Hjælp Moder Jord. Vi er alt for mange.
Der er 55 grader varmt udenfor. Flere og flere dyr uddør.
Der er plastik i havet.
Vi har ikke brug for flere mennesker.
Og hvis du nu er helt ærlig,
har du så udrettet noget stort?
Gør personen, du knalder, noget stort?
Svaret på begge spørgsmål er nej,
så mon jeres afkom bliver fantastisk?
Jeg siger ikke, jeres barn bliver ondt.
Jeg siger bare, det bliver endnu en, som ikke går over for grønt,
fordi vedkommende glor ned i telefonen.
Tak for i dag. I var suveræne.
Mange tak. Tak skal I have.
Fantastisk aften.
Endnu en gang tak, fordi I kom.
Det varmer. God aften.
Bill Burr!
Tekster af: Martin Schiær