Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
KOMEDIÁLNÍ SPECIÁL NETFLIX
Dámy a pánové, Bill Burr!
Tak jo, díky!
Mockrát děkuji.
Díky. Jak je?
Jak se vede? Tak jo.
Vy tam, co stojíte, posaďte se.
Sedněte si.
Třeba nejsem vtipný.
Byl jsem zavřený rok a půl doma, stejně jako vy.
Je skvělý být v Denveru, lidi!
Na státní úrovni je to legální, ale na federální ne, lidi.
Všichni jsou tu oblečení jako na túru.
Máte pyžama z North Face a podobný věci.
Všichni žijete zavření doma.
Takže,
jak se vám daří, lidi?
Jak probíhala pandemie? Užili jste si ji?
Byli jste doma?
Jste v bezpečí?
Ne!
Mám plný zuby lidí…
„Já ne! Já tomu nevěřím!
Všechno jsou to lži!“
Jsme totálně rozdělení.
Někteří říkají: „Musíte se naočkovat.
Musíte se zabalit do deky,
zakrýt obličej a zadržovat dech,
když se díváte na fotky lidí.“
A z druhé strany: „Je mi to u prdele!
Budu chodit s koulema venku po ulici,
protože tak to řekl Ježíš v Janovi 13.
Četl jsem to na studiích bible. Mám to u prdele.
Když to chytím, tak půjdu do nemocnice a řeknu:
,Chci vyléčit, měli jste pravdu.‘“
Všichni jsou tak pokrytečtí.
Všichni ti liberálové: „Musíte nosit roušky.“
A pak si je půlka z nich stahuje, když mluví.
Úplně až pod nos.
A ti další kreténi, kteří jsou už léta vlastenci.
„Amerika, buď ji miluj, nebo odejdi!“
Podporujeme armádu!
Když nechceš, tak padej.“
- „Amerika, miluj ji, nebo odejdi! - „Tak se naočkujte.“
„Já vládě nevěřím.“
Jak je to do prdele možný?
Myslel jsem, že jste z toho nadšený.
Že všichni máváte vlajkou a tak.
Hele ono je to takhle.
Z těchto sraček se nikdy nedostaneme, dokud nebudeme na stejný vlně,
což víme, že se nikdy nestane. Nikdy.
Takže abychom to vyřešili, budeme muset vymyslet nějaký Hunger Games.
A kdo vyhraje, vyhraje.
Odmítači očkování versus očkovaní.
Na obrovským poli
jsou všichni lidi, kteří se odmítají naočkovat.
Všichni ti tlusťoši a pošahaní šílenci.
Budete muset běžet přes celý pole
a pokusit se dostat na druhou stranu,
zatímco nad vámi krouží vrtulník,
ze kterýho na vás střílí to očkování.
Jo?
Já vím, teď si říkáte: „Ty jo, ale to není fér.
Já tady běžím, v mých polobotkách, ty tam nahoře ve vrtulníku
a máš zbraň.“
No, to je… Ten s tou zbraní je liberál.
Ten to moc neumí.
Říká: „Božínku, je to živý? Praští mě to?
Necítím se bezpečně!“
V tu chvíli už jste za polovinou.
Jedna kšanda montérek vám visí dolů.
jestli to nakonec zvládnete až na druhou stranu,
rozhodne, kolik hráčů zůstalo ve hře.
„Kdo vyhrál?“
Takovej nápad, no.
Jen…
Nevím, co jinýho dělat. Vzdávám to.
Musím k vám být upřímný.
První rok těchto sraček
jsem byl Američan, víte? Všem jsem fandil
a pak nevím.
Na pár týdnů nás pustili ven a pak nás zase poslali domů
a já už jsem na to prostě neměl.
Říkal jsem si: „Je mi to jedno. Mám to u prdele.
Doufám, že zemře mnohem víc lidí, fakt jo.“
Ale jedna věc je na té pandemii dobrá
a fakt doufám, že až tohle vyjde,
že to už bude starý, nevím, dá-li Bůh.
Ale jedna skvělá věc na pandemii je,
že se trochu zpomalila tu kulturu rušení.
Víte, co myslím?
Jo. Je dost těžký vytahovat péro v práci, když jste doma.
Že jo?
Někteří to zvládají i tak.
Jsou na Zoomu bez kalhot.
A najednou, když se postaví, nářadíčko přímo na obrazovce.
Přišli na způsob, jak se nechat vyrazit.
Neskutečný.
Ale je to dobrý, že si ti úchylové mohli dát pauzu,
protože v té kultuře rušení
jim už docházeli lidi ke zrušení.
Že?
I když nechtěli, aby to tak vypadalo, lidí, kteří vytahovali ocas v práci,
bylo omezené množství.
Navzdory statistikám.
„Každých 1,6 vteřiny někdo v kancelářské kóji
zamává svým pérem ženě před obličejem.“
Říkáte si: „Cože? Každých 1,6 vteřiny?“
Asi jsem nedával moc pozor.
„Každých 3,2 vteřiny
se chlap udělá na kapradí a vetře to ženě do tváře.“
Do prdele! To jsem nevěděl.
Že jo?
Jo, takže naštěstí všechna tahle zvířata posbírali
a zbavili se jich, že ano?
Ale stal se z toho takový domácký průmysl
a způsob, jak se zbavit těch,
kteří vám možná překáželi, že?
Jako cokoli jiného.
Jako když s něčím nejdřív souhlasíte,
a pak se to trochu vymkne kontrole.
Takže já nevím.
Ale došli jim a minulý rok nastala legrační chvíle,
kdy se pokusili rušit mrtvý lidi.
Vzpomínáte si na to? Zničehonic letěl John Wayne.
To našli nějaké záznamy,
nový film, který byl dřív odložen?
Pak se zničehonic objevili ti pitomci osvícení běloši, že jo?
„Panebože, viděli jste, co řekl John Wayne
v Playboyi v roce 1971?“
To je banda bílých pitomců,
všichni ve zbrani kvůli jinýmu mrtvýmu bělochovi.
„Už to nemůžu dál tolerovat.
Už nemůžu tolerovat, co 45 let mrtvej John Wayne
řekl v časopise, který už neexistuje.
Jsem tu pro černochy.“
Takoví pitomci.
Jakej idiotskej bílej pitomec sám sebe nazve osvíceným?
Chápete?
Pokud byste opravdu byli sociálně uvědomělí,
došlo by vám, že běloši to slovo černochům ukradli.
Zas a znova, jako Elvis.
Ale víte co? Dávám to za vinu černochům.
Jeden z nich to celý posral.
Byli na večírku, kde byli i běloši
a někomu to slovo vyklouzlo.
„Stay woke,“ nebo tak nějak.
A nějaký běloch to slyšel a říká: „Co to?“
„Panebože.
Stay woke? To chci říkat.
Budu to říkat svým bílým přátelům, aby věděli, že vím.
Panebože. Budu to říkat.
Jsem osvícen. Jsem, kurva, osvícen.
Totálně osvícen.
Už toho mám dost, prostě dost.
Podporuji černochy v mém bílém bytě na Twitteru.
To jsem já. Jsem tu kurva pro vás.“
Každej běloch si sám sobě nalhává,
že kdyby žil před 150 lety,
tak by pracoval v podzemní železnici
a pomáhal by otrokům utíkat, že?
„Já bych byl jeden z těch dobrých bělochů, ano.
Udělal bych si čas, riskoval bych život.“
A je to tak, že bys tenkrát dělal
přesně to, co děláš dnes. Nic.
Ani hovno.
Možná malej hashtag #BlackLivesMatter.
„Láme mi to srdce na mým gauči ve tvaru L.“
Moje nejoblíbenější věc na těch pochodech pro BLM
byly ty dřevěný desky přes výlohy,
na kterých stálo „Black lives matter“.
Na těch deskách.
Miluju tu podvojnost toho poselství, chápete?
„Na černoších záleží, všichni jsme stejní.
Ale nespalte mi obchod, zvířata!
Všichni jsou u nás vítáni.
Kdokoli.
Jeden po druhým, za ním!
Bezpečné místo pro všechny.“
Jo.
John Wayne se narodil v 1907.
Takže tak bude mluvit.
A ti kreténi říkají: „To ho neomlouvá.“
„Jo, omlouvá.“
Naprosto.
Jste svého času.
Jak ti mladí.
Pamatujete, jak asi rok a půl házeli flaškou.
Stáli kolem a jeden z nich ji vyhodí
a láhev postaví a oni:
„Do prdele!“ A jsou z něj úplně posraní.
Já jsem to nepochopil.
Já se narodil v 1968, takže já si říkám:
„Nikdo se to nesnažil shodit,
když to házíte furt dokola, tak ji postavíte.
O co tady jako jde?“
Člověk jim nechce kazit zábavu.
Jsou nadšení, naskočí na koloběžky a odfrčí pryč.
Jako nějací zločinci nebo co. Však jo, to můžete.
Jo. Takže to frčelo asi tak půl vteřiny.
Sean Connery zemřel. Úžasný Sean Connery.
Můj nejoblíbenější James Bond.
Jo. A měl řádný rozloučení
asi tak osm minut na Twitteru,
a pak přijde první běloška s chlupatýma nohama.
A říká: „Opravdu?
Opravdu budete oslavovat muže, který prosazoval bití žen?
Takže zaprvé, on neprosazoval bití žen, jasný?
Jen řekl: „Občas je třeba je trochu profackovat.
Jo, prostě jim jednu vrazit
a připomenout, kdo vydělává.
Trochu zresetovat.“
To je všechno, co řekl, že ano?
Ano, v roce 2021 je to šílenost.
V roce 1976 to nebylo dobré, ale nebyla o šílenost.
Že ano?
A on se narodil v roce 1930.
Na to se musíte dívat z historického hlediska.
Miluju staré filmy. Díváte se na filmy z 30., 40. a 50. let?
Jo.
Kdykoli, kdy je tam nějaká emocionální žena,
objeví se chlap a: „Prosím tě, seber se!“
„Jo, běž upéct koláč. Dej ho na parapet!“
Že jo?
To viděl, když vyrůstal.
Já zase v 70. letech.
Myslel jsem, že řidič kamionu je super.
Za kámoše opici.
Ženský vám ukazují svá kůzlátka.
Myslel jsem, že o tom je svět. Nic jsem nevěděl. Tak jsem to viděl.
Takže já si říkám, když chcete zrušit všechny ty mrtvý
a házet na špínu, když jsou mrtví a nemůžou se bránit,
proč jdete jen po chlapech?
Co všechny ty hrozný ženy minulosti?
Nemůžete jít jen po chlapech, to by bylo sexistický
a to oni nechtějí.
Co třeba Coco Chanel?
Skvělej příklad. Coco Chanel.
Široko daleko považovaná za ikonu feminismu.
Začala svoji vlastní výrobu kabelek
nebo co, v 10. nebo 20. letech.
Nedokážu si představit ten sexismus, co musela zažívat.
Úžasný úspěch, klobouk dolů.
Ale
taky byla přívrženkyní nacismu.
Jo. Půlka stránky na Vikipedii
čeká, až si ji někdo přečte.
Úplně otevřeně a nic.
Takže, patrně, za druhé světové
přijel do města starej Adolf
se svými tanky s motory Porsche,
zabral město za nějakých 90 minut.
Ona se vyděsila.
Zavřela svůj obchod, že ano?
Zjistila si, ve kterým hotelu bydlí ti velcí nacisti.
Nastěhovala se tam a začala
s jedním z těch nacistů chodit.
Jo.
Začala spát s nacistou.
Viděli jste někdy ta videa o holocaustu?
Co? S těmi hromadami dětských bot?
Jo.
Ona kouřila ptáka chlapovi, kterej to udělal.
Teď jen pro osvěžení paměti,
cože to provedl Sean Connery?
„Jednou za čas je trochu profackujete.“
To provedl.
A ona: „Nazdárek, Adolfe, jak je?“
Takže ona zaprodala svoji zemi, na konci války musela utéct
a netuším kolik jich musela vykouřit, aby se dostala zase zpátky.
Ale i navzdory tomu všemu ji neodsuzuji.
Ne, protože jsem nikdy v takové situaci nebyl.
Nikdy jsem nebyl v zemi, kde zničehonic
dorazí nejsilnější armáda světa
a zabere zemi během pár hodin.
Musela se hrozně bát, no ne?
A je to žena. Chápete?
Žije ve světě módy.
Oni tam přijdou v uniformách od Hugo Bosse.
Trochu se jí podlomila kolena.
Začne to být dost ošklivé, venku střílí lidi.
Je vyděšená.
Chápete?
A je to žena a ženy ví, že když na to přijde,
když už nemáte kam utéct,
ať už to zajde jakkoli daleko, vždycky mají možnost
se z jakékoli situace vyprcat ven.
Vždycky mají tuhle možnost. Jasný?
Všechny ženy to ví.
Všechny ženy tohle ví.
Muži si to uvědomí až ve vězení.
Ale ženy to ví mnohem dřív.
Měla příležitost, tak se jí chytila.
Nemůžu se na ni za to zlobit.
Je mrtvá a je pryč. Myslím, že je v nebi.
Myslím, že to zvládla. Je tam se Seanem Connerym.
Jednou za čas se pohádají,
on ji nafackuje, že?
Jí je to fuk.
Jednou sereš na hruď náckovi,
nějaká facka tě nerozhodí.
Ježíš nemůže nic říct, on má zase šlapku, no ne?
Každý má něco.
Tady to máte, bum.
Kupujte si Coco Chanel. Je to hrdinka.
Je to oběť, oběť té doby.
Byla vyděšená, bála se. Nevěděla, co má dělat.
Každopádně…
Žijeme v dost divné době.
Kromě všech těch sraček, co se dnes dějí,
vždycky, když mám pocit, že feminismus zanikl,
jako ta kapela, kterou zrovna nemusíte
a už pár let nevydala žádný album
a říkáte si: „Konečně to vzdali? Rozpadli se?“
A objeví se další jejich sračky.
Říkáte si: „Co to zase kurva je?“
Jen žertuju. Feminismus mi nevadí.
Nijak mě netrápí.
Nebojím se ho, to vůbec ne.
Jen proto, že vím, že selže, že ano?
A to mě uklidňuje, fakt.
Nefandím mu, protože…
Vím, že mě nemá rád.
Víte, jak vím, že nepřežije,
proč nebude úspěšný?
Protože k tomu potřebují pomoc mužů.
Nechápu to.
Nechápu, proč to ženy nemůžou pracovat společně
a udělat to samy.
Pořád chodí za náma:
Víc mužů by se mělo tímto problémem zabývat.
Kde jsou všichni ti muži? Ať se postaví a něco řeknou…
Proč bych měl něco kurva říkat?
To je váš problém.
Proč nás pořád taháte do těch sraček?
Před pár měsíci jsem viděl ženu, profesionální fotbalistku.
Přijde na jeden sportovní kanál
a začne remcat:
„Nechápu, že atletky
si nevydělávají stejně jako profesionální atleti?“
A všichni ti muži tam museli sedět
a dělat, že neznají odpověď.
Museli tam sedět a být vyjevení.
„Já nevím.
Proč je to tak?
Je to záhada. Netuším.“
Já sedím doma na gauči a doslova křičím:
„Protože neprodáváte žádný lístky!
Na ženskej fotbal nikdo nechodí.
Hrajete na stadionu pro 20 000 lidí a přijde jich jen 1500.“
To není dobrý.
Pořadatel té akce přišel o všechno.
Neříkám, že všechny profesionální atletky.
Serena Williamsová, ženy v UFC, no ne?
Ale na ten váš sport se nikdo nedívá.
A pak se začnete rozčilovat na chlapy.
Pořád dokola. Proč křičíte na nás?
To není naše práce.
Není moje práce zajímat se o ženskej fotbal, jasný?
Mám mužský sporty, kterým se věnuju.
Tohle jsou vaše nesmysly, jasný?
Hele, podívejte se na WNBA.
Nikdo v WNBA neměl COVID.
Nikdo.
Hrály denně před 300 nebo 400 lidmi
čtvrt století.
Nemluvě o tom, že jde o ligu dotovanou muži.
Dali jsme vám kurva ligu.
Žádná z vás nepřišla.
Kde jsou všechny feministky?
Ten stadion by měl být plný feministek.
Pomalovaný obličeje, trička, kozy venku.
Šílet, jak ti chlapi v tribuně
a jejich pivní kozy.
„Jsem na displeji? Vidí mě?“
Jo.
Vy ne.
Žádná z vás na žádný zápas nepřišla.
Nikdo. To vy jste je podělaly, ne já.
Ne muži. Ženy si podělaly WNBA.
Dámy, vyjmenujte pět nejlepších WNBA hráček.
No tak.
Do toho. Vyjmenujte pět WNBA týmů.
Jak se jmenuje WNBA tým vašeho města? No tak, to dáte!
Jsou vám u prdele.
Hrají před prázdnými stadiony.
Je to tragédie.
Vy zatím sledujete Kardashianky
a ty vydělávají miliardy.
Sledujte Paničky,
těm se peníze sypou, protože to ženy sledují.
Peníze poslouchají.
Nechcete se dívat sem, díváte se sem.
Všechno lítá tam, ty šlapky topí v penězích,
kabelky, boty a botox.
Tam prostě prší.
Prší prachy.
Jo. Peníze poslouchají.
Radší budete sledovat ty sračky Paničky,
ty ženský, co se navzájem ničí.
„Možná proto tě opustil manžel.
Možná proto odešel. Možná proto nemůžeš mít děti, ty krávo!
Možná proto máš tu prdel plochou stejně jako kozy.“
To je vaše poselství.
„Radši sledujeme to než bandu žen,“
který se sejdou jako tým a pokusí se dosáhnout společného gólu.
Radši se budeme dívat, jak se pozabíjejí.“
Jo,
Ne.
A pak přijdete a řvete na chlapy.
Uveďme to na pravou míru, já vám musím koupit drink,
zastavit vraha se sekyrou, co se na vás plíží oknem
a ještě se musím dívat na zápasy WMBA?
A kdy začnete vy dělat svoji část?
Jo.
Nemám žádné sympatie pro ženy, co se tohoto týče,
protože všechny studie, který kdy byly o tom, kdo je chytřejší,
muži nebo ženy,
všechny studie vykazují, že ženy jsou chytřejší.
Úplně všechny.
Dámy, vy byste neměly aplaudovat.
Víte, že jsem hajzl.
Víte, že tohle nedopadne dobře.
„Řekl, že mi to sluší?
Panebože.“
Odejděte z toho vztahu.
Když všechny studie říkají, že jste chytřejší,
měly byste se ptát,
když jsme tak chytré, proč jsme v takový situaci?
No?
V téhle situaci nejste kvůli chlapům, jako jsem já.
I když mě chcete obviňovat.
Dámy, jely jste někdy kolem baru o fotbalové neděli
a nepodívaly se na ten lid?
Ti hlupáci, co pivními mozoly vrážejí do věcí.
„Hej, je v mm fantasy týmu!
Plácneme si, jo!
Dáme si ještě smažák?“
Jako ženy s větším mozkem, nikdy jste se tam nepodívaly
a neřekly jste si: „Prohrávám s tímhle?“
„S tímhle?“
Jo, nic vám nebrání.
Kromě toho, že chcete jen navzájem zničit.
Teď tu bude ticho?
Vidím všechny ty vaše záludnosti.
Dámy, kdybyste jen mohly podpořit WNBA
stejně jako tu tlusťošku, co se nestydí za svoje tělo
a už pro vás není hrozbou.
Vaše liga by měla lepší výsledky než NBA.
Panebože. Nejsmutnějších věc, co jsem kdy viděl.
„Panečku, jsi bohyně, jsi nádherná.
V plavkách jsi úžasná.
Takhle vypadat, zabiju se.
Jen papej.
Spadni, ty tlustá krávo.“
Jenom…
Alkoholikovi byste říkaly: „Bože, podívej se na sebe.
Jsi namol, nevíš, která bije, děcka ti pláčou.
Jsi hrdina, jsi Bůh.
Jen tak dál.“
Říkaly byste: „Seber se ty kreténe.
Přestaň chlastat.“
Musím ale říct, že je to ta nejúžasnější věc,
jak obyčejný ženský dokázaly oblbnout reklamy
a nahradily na billboardech krásný ženy.
Jo. Jsou tam obyčejný, neprcatelný ženský, že jo?
Říkám to upřímně.
Jsme venku, v divočině. Můžeme být upřímní.
Jen obyčejný, neprcatelný,
nezapamatovatelný ženský.
No ne?
Dívaly se na ty bohyně a říkaly:
„Jak se můžu tomuhle vyrovnat?“
Nemůžete!
Jak můžete být tak arogantní?
Když si Brad Pitt sundá tričko, taky neříkám:
„Super, jak se můžu tomuhle vyrovnat?“
Nemůžu.
Jsem škaredej, plešatej, oranžovej chlap.
Musím psát vtipy.
Na hlavu si musím dávat stínidlo.
Znám svoje místo, jasný?
Mám být na zemi, vzhlížet nahoru ke krásnějším lidem.
Já nevím, dámy. Tohle má být inspirativní řeč.
Nevím, jestli mi to vychází.
Snad se to k vám dostane
přes ten můj nepochopený hněv z dětství.
Chci říct, jste chytřejší než my
a je vás víc.
Já nevím.
Nevím, co vám mám říct. Snažím se být… Já nevím.
Snažím se být lepším člověkem. Opravdu.
Teď dělám něco novýho, snažím se pomoct bezdomovcům.
Chápete? Někdy jim pomůžu, někdy ne.
Chápete? Záleží na náladě, na tom, jak moc jste z nich rozhození.
Chápete?
To dělám.
Člověk musí něco dělat,
protože to vypadá, že ti nahoře nedělají nic.
Snažím se nosit moje starý oblečení do těch stanových měst.
Je to dobrá věc, ale něco vám musím říct.
Musíte tam jít za dne.
Jasný? Musíte tam jít za dne.
když jsou unavení z Dómu hromu z předchozí noci,
kdy střízliví z toho, na čem si ujížděli,
dochází jim, že v rameni mají hřebík.
Musíte tam jít, když jsou unavení.
V noci ne.
Nikdo vás už nikdy neuvidí, skončíte na rožni.
Když jste v pochodu, nikdy nevíte, co se může stát!
Jen vás varuji, protože bezdomovci už nejsou,
co bývali, když jsem byl malej.
Když jsem byl malej, byli to tuláci,
vagabundi, lidi, co neměli štěstí, nebo co.
No, ožrala.
Nebyli to šílenci z Prokletýho ostrova, jak dnes.
Ti, co mluví se stromy.
Sedíte a jíte vejce Benedikt.
On vám přes okno skenuje jídlo.
Jo.
Když jsem byl malej, mohli jste být venku šílení jen 15 minut.
Pak přijela dodávka
a vystoupila dva chlapi oblečení jako ošetřovatelé.
„Nazdar kámo, jak je?
Děláš tady docela rozruch, že?
Proč si nezkusíš tohle triko?“
„Tak jo. Proč jsou ty rukávy tak dlouhý?“
„Abychom ti mohli uvázat ruce za zády,
protože jsi úplně mimo, tak proto.“
„Nemůžeš být venku a strašit lidi.
Tak si nastup!“
A nastoupili jste a hotovo. Odvezli vás do blázince.
Hotov, bum, bum a blázinec.
Ale problém nastal, když lidi z blázince
začali šukat s pacienty.
Všichni ví, že blázni jsou skvělí v posteli.
Takže si tam vyprcávají.
Hej, tohle se stalo.
Stěžujete si na dějiny, jasný?
Kruťte si hlavama, jak chcete, ale…
Hej!
Oni s nimi měli sex, jasný?
A vyprcávali si tam, doktoři ve svých pláštích,
vlajících ve větru.
Po dekády, než konečně
přišel někdo normální a říká:
„Hej, co se to tu do prdele děje?“
A pak to zavřeli a všechny je pustili.
Všichni utíkali jak Mike Myers,
skákali po vagónech a podobný sračky.
Takže proto tam musíte jít během dne.
Musím vám říct, že zastavím u toho stanového města,
mám ze sebe dobrý pocit.
„Je to dobrá věc, pomáhám Američanům.
Já bych to taky chtěl.
Je absurdní, že lidi musí takhle žít.“
To si říkám, když jsem v autě
a když vystoupím, praští mě ten smrad
a říkám si: „Co tady sakra dělám? Vždyť jsou to zvířata!“
Co?
Porovnal bych to s pocitem,
když jste na safari a sedíte v Land Roveru
a uvidíte leoparda.
Říkáte si: „Hele, tam je leopard.“
Pak najedete na hrbol a vypadnete z Range Roveru ven a:
„Sakra, leopard!“
Jo, takže tam zastavím a připadám si jak Strýček Sam.
Pak vystoupím z auta a říkám: „Co tady sakra dělám?“
A takhle jdu.
Vždycky je tam nějakej pohyb,
někdo kulhá přes ulici nebo tak.
A nikdy jsem si nemohl s nikým povídat.
Jak to dělají ve zprávách.
Jako: „Božínku, sedíte tady
už několik měsíců?
Jaké to je být v tomhle stanu?“
Vždycky si říkám, kolik lidí museli umrtvit,
než mohli natočit to interview.
Znáte to, foukací šípky.
Všechny kolem uspat.
Vytvořit hranice.
Takže já…
Takže dojdu tak na 30 metrů
a pak začnu chodit takhle.
A pak uteču, vždycky uteču.
Třicet metrů a zařvu: „Trička zdarma!“
A běžím zpátky do auta.
A v tu chvíli vám začne blbnout mozek.
Jsem přesvědčenej, že za mnou běží někdo kusem dřeva.
Honí mě.
Takže vždycky svý auto obejdu, než do něj nasednu.
Protože bezdomovci nemají dobrej laterální pohyb.
Když celý ty roky sedí na chodníku,
mají odrovnaný kyčle jak running back v NFL.
Zpomalí jak zámořská výletní loď, nahoru a přes horizont.
za tu dobu si obejdete auto, nastoupíte a odjedete.
Odjedete.
Skříň je o něco prázdnější.
Můžete jít nakupovat a znovu ji zaplnit
věcma, který nepotřebujete, tak se to dělá.
Amerika!
Co říkáte, pane?
Amerika!
Amerika, jo! Nepřemýšlíme. Jen si děláme, co chceme.
Vytahujeme péra a tak.
To vám povím, o tom mluvil George Washington.
Víte?
Fakt by měli vypnout internet
Očividně jsme příliš stupidní, ke sdíleli svých nápadů
v tomhle obrovským maloměstským baru, co jsme si vytvořili.
Všichni mi fandíte, všichni jste na internetu jako já.
Včera jsem byl na internetu šest hodin.
Chtěl jsem zjistit, co zabije bobra.
Má bobr v přírodě predátora?
Ne. Nepoznali byste to podle toho, co tady zatím říkám,
ale já jsme se změnil, věřte tomu nebo ne.
Opravdu.
Na začátku roku jsem si něco prožil.
- Kecy. - Je to pravda. Vy si to nemyslíte?
Někdo tam křičí „Kecy.“
Říkáte „kecy,“ pane, protože mi nevěříte,
nebo protože nechcete, abych odešel?
Je to tak?
Ta zlost, ve který chodíte pořád dokola?
Nechoď nikam, abys byl šťastnej. Nechoď nikam, abys změkl.
Nezačínej objímat lidi a milovat sám sebe.
A brečet, když uvidíš něco pěknýho. Drž se!
Nadávej lidem.
Sáhni po zbrani pod sedadlem. Dělej!
Jo!
Ne, v únoru jsem snědl úplně poprvé houbičky.
Tohle je ideální stát na tuhle historku.
Vy byste doslova měli mít
houbičky na poznávacích značkách.
Dobře, tak jo.
Já si s tímhle nikdy nezahrávám. Já má rád chlast.
Vždycky jen chlast, znáte to.
Jen klid, lidi. Jsem nervózní, když běloch začne:
„Jo! Dobře, jedem! “
„Jasně!“
„Postavte zeď! Jo!“
Dělám si srandu, tak klídek.
Je to děsivý, ale tak to je, když jste chlap.
Nesmíte mít žádný emoce.
Takže to vyleze, když pijete.
„Udělej něco, ať nejsem za blba.“
Jo, vždycky jsem měl rád chlast,
takže jsem nezkoušel halucinogenní drogy.
Takže to bylo tak, že jsem byl v poušti
a někdo se mi postaral o děti.
Všechno v pohodě. Padesátník.
Musím to udělat teď, nebo nikdy.
Ten člověk, možná měl být dnes v mým úvodu.
„Tak jo, kámo.“
Je to dobrej chlap.
Říká: „Tak jo.“
Říká: „Dobře, tak si vezmi…“
Víte, vždycky je to jako: „Dobře,
tak jak moc se chceš zřídit?“
To je takovej čtverec a on říká:
„Nejez celej čtverec.
Jen ukousni jeden roh,
ten druhej olízni a další si otři…
Aby se vstřebal do obličeje, nebo co.“
Já říkám: „Dobře.“ A on: „Jak daleko s tím chceš jít?“
Já říkám: „Jenom trochu, nic šílenýho.“
Takže jsem snědl jen kousek.
Udělalo se mi zle, bylo to, jako bych snědl trávu,
ale pak jsem si všiml, že věcí, co nejsou živý
vypadají, že dýchají.
lednička vypadala, jako by byla běhat kolem domu.
Jako by…
Nic hroznýho. Potřebovala to.
Televize se začala zvětšovat. Jako by na mě měla spadnout.
Bylo mi dobře.
Věděl jsem, že se televize nezvětšuje.
A i kdyby, mám to u prdele.
„Klidně mi všechno, je mi to u prdele.
Vím, že jsem sjetej, bavím. Směju se.“
Směju se a tak, všechno mi dává smysl
a všechno je super.
A pak najednou, asi po hodině
mě přepadl hluboký pocit osamění
a že mě nikdo nemiluje.
Jo a říkal jsem si: „To jsem věděl.
Věděl jsem to. Proto jsem to nedělal.
Věděl jsem, že mám moc démonů.
Věděl jsem, že neuvidím Boha ani jednorožce
a nebudu se klouzat po duze a válet se v trávě.
Věděl jsem, že přijde Satan.
Měl přijít chlap s nožem a tak.
A já bych řekl: „Tak jo, jen do toho. Odveď mě do pekla.“
„Ukaž mi, jak moc jsem v prdeli.“
A tenhle pocit mě úplně zahalil
ani nevím, jak to popsat, nebylo to ani pocit.
Prostě to bylo.
Takže panikařím a říkám si: „Co to kurva je?“
Nemůžu se z toho dostat, kámo.
Ušel bych milión mil,
ale z toho ne. Prostě to bylo.
Všichni ostatní jsou sjetí, nechtěl jsem jim to kazit,
tak jsem si řekl, že prostě půjdu do pokoje.
„Hele, ta lednička. Lednička…“
Tak jo.
„Jen mi je trochu špatně.“
Prostě jsem to hrál.
Odešel jsem do pokoje
a prostě jsem si tam lehl,
„Ty vole, co to kurva je?“
A pokaždé, když jsem cítil, že jsem dole,
propadl jsem se do postele ještě víc.
Asi za půl hodiny přijde moje žena.
A říká: „Hej, jak je?“
Typickej chlap:
„Dobře, je mi skvěle.“
„Je mi skvěle.“
„Je to skvělý.“
Lehne si vedle mě a:
„Je mi trochu špatně, tohle je na mě trochu moc.“
A lehne si a já pořád mám ten pocit.
Nemilován, hluboký pocit osamění.
A dívám se na svoji ženu a můj mozek začne:
„Do prdele, vzal jsem si špatnou ženu?“
„Proč se dívám na…“
Vím, že to zní blbě, ale když jste svoji už dlouho,
na tohle myslíte i bez houbiček každých šest týdnů.
Tak to je.
Něco se stane, když se podíváte ze strany na jejich hlavu,
spočítáte si to a říkáte si: „Proč jsem s tebou vůbec mluvil?
Mohl jsem prostě jít dál, nemusel jsem tě ani zdravit.
Neměli jsme žádný vztah.
Nebyli jsme nic!
Co by se stalo, kdybych s tebou nikdy nepromluvil?“
Každých šest týdnů, je to zdravý vztah?
To znamená, že si v sobě pořád udržujete tu dušičku,
která i přesto, že toho člověka milujete,
ona chce pořád svobodně lítat trochu jako mustang.
Každopádně, rozhodilo mě ještě víc to,
že myslím na svojí ženu a tohle cítím.
Tak říkám: „Musím otevřít padák.
Musím se z toho dostat. Je to jak obří sedací pytel.“
Nemohl jsem, tak jsem řekl: „Kurva.“
Mysli na svoje děti. Miluju svoje děti.
A vím, že ony milují mě, o tom není pochyb.
Začnu myslet na svoje děti.
A pořád jsem to cítil.
A říkal jsem si: „Co to kurva je?“
Vím, že to je blbost.
Tak jsem tam prostě ležel.
A uklidnil jsem se.
A pak: „A do prdele, já vím, co to je.“
Takhle jsem se cítil jako dítě.
Jo.
Takhle to bylo v 70. a 80. letech.
Oba rodiče pracovali.
Máte sadu klíčů už od tří let.
„Jo, synu. Jdi ven, jdi mi z očí, synu.“
Bylo to šílený, jo.
Vyrostl jsem ve velmi zlostné době.
Báli jste se svého táty, táty jeho táty.
Už jsem to říkal, ale pořád to řeším,
tak vydržte.
Byli jste prostě…
Jo, miluju, když vidím, že děti milují svoje tatínky.
„Tati, půjdeš si hrát, tati? Pojďme jezdit na kolech! Tati!“
Když já jsem byl dítě, bylo to: „Táta! Kurva! Táta!“
„Kurva!“
„Utíkej! Otevři okno.“
„Mami, co si na něm viděla?“
Totální magor, no ne?
Byla to totální a naprostá šílenost. A nejenom u nás doma.
Miluju rodiče, ale tak to bylo.
Všichni byli blázni, báli jsme se,
Kdokoli na vás mohl sahat a tátové jiných vás mohli bít.
Pak přijdete domů: „Cos zase provedl?“
„Za to tě zbiju!“ Byla to šílenost.
Učitelé vám zarývali nehty do krku.
Přijdete domů a oni: „Neudělala by to, kdyby neměla důvod.“
No ne? Tak to bývalo.
Já a moji sourozenci jsme se navzájem rvali.
Znáte to.
Provokovali jsme psa a pes nás pokousal.
Nikdy jsme se ho nezbavili. Jednou mě kousl do obličeje.
Škádlil jsem ho, když žral…
Vyjel mi po obličeji jak…
Takhle. Táta mi musel dát stehy a všechno.
I tak jsme se toho psa nezbavili.
„Je hodnej, měl slabou chvilku.
Ježíši Kriste, neměl jsi tu hlavu strkat
až k tomu psovi, kurva.“
Jo. Takže takhle to bylo.
Bylo to divný, jako Brady Bunch a Pán much dohromady.
Teoreticky to bylo dobrý.
Plnej karavan…
Norman Rockwell, kostel, Dunkin' Donuts.
Jo, to bylo tak všechno… No…
Já nevím, všichni jsme skončili…
Můj táta byl jedním z těch, co měl na srdci to na jazyku.
Víte, co myslím?
Jako ty ženský, co se v určitým věku ostříhají nakrátko?
Mají pár dětí a trochu si to zkrátí,
nechtějí to řešit.
Do toho přehazovačku Hilary Clintonové.
No ne? Vzadu si to celý vyholí.
Když je ohnete zezadu,
máte pocit, že šukáte svýho kámoše Erika, no ne?
Že?
Ale svoji ženu milujete, tak lžete a říkáte:
„To vypadá dobře.
Vždycky jsem chtěl šoustat Geraldine Ferrarovou.
Panebože, úžasný.“
Mýmu tátovi to bylo jedno.
Vyzvedli jsme mámu a když nastoupila, říkal:
„Kristepane, to je hnus!
Co ti to kurva provedli?
Do prdele, vždyť vypadáš jak chlap.“
Máma tam sedí a…
My sedíme vzadu a říkáme: „Tak tohle je funkční vztah.“
Jo.
Takže kvůli tomu všemu jsme pořád měly nějaký fyzický neduhy,
protože jsme musely být neustále připraveni k boji.
Báli jsme se učitelů tělocviku, písemek…
Všichni byli děsiví.
Můj táta jednou řekl knězi, že si nezaslouží nosit kolárek.
Nevím, jak se to stalo.
Mluvili jsme o rozvrhu ministrantů
a nevím, chtěl mě přesunout na jinou mši
a můj táta se začal ošívat:
„Vy si nezasloužíte nosit límec!“
Spadla mu brada a nejlepší na tom byl
další týden na mši.
Týden spolu nemluvili a táta tam přijde a:
„Zdravíčko, jak se vede?“
Jako by nic.
Každopádně, všichni jsme z toho měli ty neduhy.
Jeden můj sourozenec má žaludeční potíže,
dalšího neustále bolí záda.
Já jsem měl asi ve třetí třídě alopecii.
Ve třetí třídě mi vypadávaly doslova chumáče vlasů,
jako bych pracoval na Wall Street.
A říkal jsem si: „Uklidil jsem všechny hračky?
Umyl jsem nádobí?
On něco najde. On si vždycky něco najde.
Co mám dělat? Musím ho zabít.
Měl bych ho zabít, jo.
Až bude spát, vezmu kabel,
omotám ho a nohou přitlačím.“
„Zdá se, že Billy se při hodině nesoustředí na vyučování.
Nepracuje, jak by měl.“
Tak jo, snědl jsem ty pitomý houbičky.
Jo?
A došlo mi, že tyhle sračky mám pořád v sobě,
a proto jsem pil, jak jsem pil.
Proto jsem se choval k ženám tak…
Všechny ty špatnosti.
V té chvíli jsem věděl o všem, co jsem udělal, špatný i dobrý věci.
Věděl jsem, že musím přestat pít
a musím si to nějak vyřešit,
protože, víte, moje žena…
Možná jste si všimli, že mi občas povolí nervy.
„Ne, ty ne, Bille.“ Jo.
Takže jo, jsem tak v prdeli,
vyrostl jsem v takové době, že jsem ani nevěděl, že jsem výbušný,
protože jsem si říkal: „Doma na nikoho neřvu.“
Své ženě nenadávám, i když někdy se chytneme.
Občas se chytneme, ale já neříkám:
„Ty svině zkurvená.“ To nedělám.
Na svý děti neřvu, ale co dělám je,
že občas vybouchnu.
Jak jsem říkal, ani jsem nevěděl, že mám problém.
Žena mi říkala, že mám problém, ale já ji přece neposlouchám.
Proč bych ji měl poslouchat? Jenom kritizuje.
Mám jen samý špatný recenze jako manžel.
Samý: „Moc mě to nebavilo.“
„Palec dolů, půl hvězdičky.“ Nikdy žádný „Hodnej kluk.“
Takže po nějaké době je to jen bílý šum.
„Co, zase dělám něco špatně? Jo, zase ty, skvělý.
Super, co jsem udělal tentokrát?
Na čem musím pracovat?
Jen do toho, řekni mi to.“
Takže svoji milovanou ženu neposlouchám.
Protože jsem prostě idiot.
Jednoho dne jsem dostal tvrdou lekci.
Byl čas na snídani.
Měl jsem 20 minut jen pro sebe,
což je vzácný, když máte dvě děti pod čtyři roky.
Tak si říkám: „Ty vole, já si můžu udělat snídani,
jako dřív.
Udělám si dvě vajíčka naměkko, toust,
udělám slaninu, připálím si ji, jak to mám rád.
bude to skvělý!“
Tak jsem si užíval, dělal si snídani pro vítěze.
Posadím se ke stolu, mám džus, sklenici vody.
Jako z katalogu.
A když si sedám, rozsvítí se mi telefon
a přijde mi zpráva od kamaráda.
On píše: „Nazdar, já myslel, že přijdeš na ten Zoom.“
„Začali jsme před pěti minutama, potřebujeme tě tady.“
A mně ruply nervy.
Jasně, že jsem měl schůzku.
To je přece jasný, protože já přece nemůžu mít
ani jednu pojebanou chvilku pro sebe!
Tousty lítaly vzduchem.
Úplně šílím.
A pak najednou, přišla moje dcera, které tenkrát bylo dva a půl roku.
Přišla do kuchyně, obrovský slzy v očích
a říkala: „Plomiň, plomiň, tati. Tati, plomiň.“
A já: „Sakra.“
Tak jsem jí v podřepu říkal: „Ne, prcku, pojď sem. “
„Nekřičím na tebe. Na tebe nikdy nekřičím.“
„Miluju tě, prcku. Tatínek křičel na telefon.
Křičím na telefon, když říká něco, co se mi nelíbí, víš?“
Mám problém. Promiň prcku. Na tebe bych nekřičel.“
I cítil jsem, jak jí na mým triku usychají slzy.
„Prcku, to bych nikdy neudělal!“
„Miluju tě. I ty mě?“
Ona říká: „Jo.“ A já: „Tak jo, prcku.“
Pak jsem udělal to, co se dělá,
kdy je otočíte a postrčíte ve směru, kterým chcete, aby šly.
Pak jsem si uvědomil, že jsem to udělal
2,5letýmu děcku a ona odcházela
a ona odcházela a já si říkal:
„Bylo to špatný?
Půjde si teď hrát a zapomene na to?
nebo už z ní nebude astronautka?
Co jsem to udělal?
Chtěl jsem být lepší než táta.
Dělám stejný chyby, jaký dělal on.
Fakt se nenávidím.
Nešel jsem na schůzku. Nejedl jsem.
Šel jsem nahoru a chtěl jsem být sám.
Chci být jenom sám, ale mám ženu a takhle to nefunguje.
Chápete?
Zvlášť, když to poserete tak moc jako já
a tak hlasitě jako já.
Já věděl, že přichází po chodbě.
Věděl jsem, že mám co vysvětlovat.
Byla připravená s lampičkou a se vším.
A já jsem se modlil: „Pane Bože, prosím.
Dej mi aspoň dvě minuty na uklidnění.“
Ne, přišla hned a říká: „Takže,
chceš si promluvit o tom incidentu dole v kuchyni?“
A já: „Ne, zlato. Počkáš chvilku?
Pořád se třesu. Dej mi chvilku. Posral jsem to.“
Ale jí to bylo jedno a měla pravdu, je to i její dítě,
takže spustila: „Jestli si myslíš, že tohle budeš v tomto domě…“
A tyhle sračky
a měla 100% pravdu,
ale já jsem na to nebyl připraven.
Takže ona tak nějak mizela: „Jsou to i moje děti…“
A já tam jen sedím,
ležím na posteli, nasranej na ní.
I když nic neprovedla. A jen sleduju její pusu,
jak se hýbe a nic neslyším.
A začal jsem přemýšlet o zprávách, prostě zpravodajství.
Víte, ty zprávy, co se objeví jednou do roka.
Jeden chlap, co nikdy nespáchal žádný zločin,
každý týden chodil do kostela,
pomáhal starším přes ulici.
A pak zničehonic zabije svoji ženu.
To musí být z takových situací. Musí to tak být.
„Prostě jsi mi musela něco říct.
Jako já nevím, posral jsem to, ale…“
Věděl jsem, že má pravdu, tak jsem tam seděl a držel hubu.
Teď řeknu něco stranou: Až uvidíte chlapa,
co nikdy nepodváděl ani na daních,
a pak zabije svoji ženu.
Asi bude třeba vrátit se k otázce: „Co mu řekla?“
Jen podotýkám, dobře?
Prozkoumejte problém z 360 stupňů.
Takže,
svýho tátu miluju a tak dále, ale jednu věc chci zlepšit.
Skvělá věc, kterou jsem udělal je, že se mě děti nebojí.
A vždycky, když jsem něco posral, tak jsem jim vysvětlil,
že jsem udělal chybu a omluvil se.
Skvělá věc, moje děti se mě nebojí.
Takže teď je moje dcera o něco starší, má čtyři a půl,
takže vždycky, když to ně mě jde, ona mi vlastně pomáhá to zastavit.
Protože když slyším ten její hlásek, nemůžu…
„Tati, plomiň.“ Já hned…
Je to super, třeba v kuchyni,
vždycky něco dělám v kuchyni.
A jednou prostě vybuchnu: „Co je to kurva za toustovač?
Co bylo s tím prvním?
Musím si stáhnout apku, abych mohl udělat posranej, zkurvenej…“
A zničehonic, ona se ozve
z druhého pokoje: „Tati, takhle nekřič!“
Když ji uslyším, říkám: „Máš pravdu, prcku. Promiň.“
„Promiň, jen si stáhnu tu apku.
Než se ta apka stáhne, už bych měl dávno hotovej toust!“
„Tati, řekl jsi špatný slovo.“
Tohle ona vždycky říká.
Až do té míry, kdy se jednou týdně díváme na filmy.
To mám nejradši. Nějaký film od Pixaru.
Jeden z těch super filmů. Jsou skvělý.
Jsou pro děti i pro dospělý. Úžasný.
Sedneme si, máme popcorn a všechno.
V obýváku máme chytrou televizi.
Lidi, to je chytrá televize.
Jo, je chytrá.
Ta podělaná televize
je tak strašně chytrá, že jednou jsem zhasl,
protože jsme se chtěli dívat na film.
Ale ona je tak chytrá, že když mačkám „Zapnout“…
To se prý nedělá.
Ne „Zapnout“.
Tlačítko „Zapnout“ to posere, musíte zmáčknout jiný tlačítka.“
„Aha, tak to musím udělat?
- „Takhle nekřič.“ - „Máš pravdu, prcku.“
Ta podělaná televize se nezapne, když je zhasnuto,
protože si myslí, že když je zhasnuto,
tak evidentně v obýváku nikdo není.
Že možná někdo usnul na gauči
a omylem zalehl ovladač.
A já tam stojím ve tmě:
„Zapneš se, protože já jsem tě koupil a já říkám, že se zapneš!“
Takže moje dcera přiběhne:
„Tati, nekřič takhle.“
A já: „Máš pravdu, prcku. Promiň.“
A ona: „Proč takhle křičíš?“
„Protože jsem za to zaplatil.
Chci se s tebou dívat na film
a když ji chci zapnout, tak se nezapne.
Vždycky nějakej problém.“
Tak mi položí svoji ruku na rameno
a říká: „Tati, to bude dobrý.“
Myslím, že ani neví, co to znamená.
Ona jen ví, kdy to má říct, protože to říká moje žena.
„Zlato, to bude dobrý. Koupíme ti jiný balónek.
Můžeme koupit nový.“
To udělala.
Prostě: „Tati, to bude dobrý.“
Ta malá ručička na mým rameni.
A já nevím, pak mi to prostě došlo. Říkal jsem si:
„Máš pravdu, to bude dobrý.
Můžu rozsvítit
a klídek. Nemusím vidět film.
Dokud jsi tady ty, tak je všechno super.“
Na půl vteřiny to byl hluboký okamžik.
A pak jsem se cítil, jak totální břídil,
protože mým životním koučem je malý dítě,
který mě bombarduje moudrostí.
Takže, v každým případě.
Pokusím se nepít, dokud na to nepřijdu…
Jo, stojí to za hovno, nebudu lhát.
Každej den, čelím životu tváří v tvář.
Modlím se za spánek.
Bože, už to ukonči.
Nesnáším ty šťastný střízliví lidi.
„Je to úžasný, je mi tak dobře. Mám tolik energie.“
Kdy to jako přijde, co?
Jednou týdně mám mléčný koktejl, to je moje.
Zázvorový pivo, je to prostě smutný.
Je to smutná věc,
jako sledovat atleta, co už nemůže běhat.
„Kdysi jsem pil přes den, bylo to skvělý.“
Takže…
Tak jo.
Mimochodem, zmínil jsem se, jak jsem unešen,
že jsem vlastně tady?
Je to naprosto úžasný.
Jo.
Je to fakt legrační. Stojíte tady na větru hodinku
a máte úplně popraskaný rty.
Jako byste stáli na přídi lodi.
Tak jo, ukončíme to něčím přihlouplým.
A půjdeme, dobře?
Jak jsme na tom? Dobrý, jsem na tom dobře.
Tak jo, mám jeden dobrej.
Před pár lety,
ještě než začala tahle idiotská pandemie,
ten trapný pokus matky přírody
zbavit se potřebného množství lidí.
Prostě její prokrastinace, jako by psala seminárku.
Byl jsem v New Yorku, měl jsem na představení hrát hasiče.
Tak jo, nejsem ten nejlepší herec.
Někdo tam byl.
Doufám, že jste zaplatili, vy skrblíci.
Viděli jste to zadarmo, syčáci.
Nejsem nejlepší herec, takže musím vypadat věrohodně,
tak jsem si nechal narůst takovej velkej hasičskej knírek,
což vypadalo dobře, když jsem měl celou hasičskou výstroj
a zašpinili mi obličej.
Vypadal jsem, jako bych hasil už 20 let.
Ale hned, co jsem sundal kostým,
umyl si obličej a oblíkl si vlastní oblečení,
hned jsem vypadal jako nějaká uvadlá drag queen,
co se nikdy nezamilovala.
A tak to vyšlo, že jsem byl v New Yorku v červnu
a rychle jsem zjistil, že je to měsíc Gay Pride.
Celej měsíc.
A něco vám povím, těch chlapů tam bylo fakt hodně.
Ode zdi ke zdi, celej ostrov úplně přetíkal,
tolik jich bylo.
A já si říkám: „Panebože.
Třicet dní tady.
Chodím tady s oranžovým
kokotským koštětem pod nosem jak nějakej Fredie Mercury.
S tím budu mít problémy všude, kam se podívám.“
Byl jsem v herecké kondici, namakanej.
Něco vám ale řeknu, celých 30 dní toho června
se na mě žádný gay ani nepodíval.
Natož, aby mě balil.
Nikdy v životě jsem se necítil tak staře a neatraktivně.
Něco vám povím. Jako chlap,
když zestárnete natolik, že se na vás ženy nedívají.
Víte, že tam jednou budete. Víte, že to přijde,
ale nikdo vám nikdy neřekne, že budete tak staří,
že s vámi nebude chtít šukat ani chlap.
Kamaráde, je to tak.
Budete tak staří, že nějaká šedesátiletá drag queen řekne:
„Odkráčej, já mám na lepší.
Ježíši Kriste.
Nech si nastřelit vlasy nebo něco. Nebo opalovací krém.
Já můžu mít čtyřicátníka. Tak jdi, pokračuj.“
Měl jsem skoro panický záchvat.
Říkal jsem si: „Oženil jsem se moc pozdě.
Děti jsem měl moc pozdě. Brzo umřu.“
Doslova jsem se loučil se životem.
Šel jsem po Deváté Avenue, trochu jsem se u toho kroutil,
jen pro nějakou reakci.
Zoufalec.
Jděte do prdele, dámy, vy to znáte.
Říkáte si, že aspoň jednoho ještě zvládnete.
Tak si tralalaluju po ulici.
Chtěl bych, aby to nebyla pravda.
Takže jdu po Deváté Avenue a najednou vidím,
jak asi dva bloky jde naproti mně lesba.
Jo? Vím, že jsme v Boulderu v Coloradu.
Vy si říkáte: „Hej, kámo.
Jak jsi jako mohl vědět, že je to lesba, kámo?
To není moc hezký.
Jen ses na ni podíval a věděls, že je lesba?
Neznáš ji, jak můžeš jen tak…
Jak víš, že je někdo lesba?“
Jednoduše.
Stejně jako to víš ty.
Stejně jako to ví ostatní lesby.
Není to žádná matematika.
Ne, ale chápu, že v roce 2021 se nesmí říkat,
že víte, jak vypadá lesba.
Soudě podle vašeho mlčení to je pravda.
Jo, nesmí se to říkat.
Ale je vtipný, že kdyby sem přišel běloch kolem dvacítky,
vlasy dozadu, límec nahoru, mokasíny bez ponožek,
podívali byste se na něj a: „Jo, fracek, znásilňovač.
Jeho táta je soudce. Do vězení nepůjde.
Jo, právě zabil pět lidí, když řídil pod vlivem.
Už čeká na nový Dodge Challenger.“
No ne?
Jo, tohle máte povoleno vidět, to můžete.
Jasný, jak facka.
Lesba.
Netuším…
Ale to je proto, že jste tak pokrokoví.
Správně?
Nemáte tušení.
Správně?
Pojďme si zahrát hru.
Já budu vyjmenovávat různý lidi
a v hlavě si budete promítat snímky, dobře?
Dělník na stavbě.
Sportovní fanoušek.
Malíř.
Skateboardista.
Lesba.
Že? Tam nic není.
Je to lesba?
Jsem…
Mám kamarády gaye, ale nikdy jsem si nevšiml
žádných společných znaků.
Hele, já neříkám, že všechny lesby vypadají stejně.
Nikdy bych neřekl něco tak primitivního.
Ale říkám,
že občas to prostě bije do očí.
No ne?
Vlasy na ježka, peněženka na řetězu a kráčí ulicí.
No ne?
Ale ani tak to neříkám na 100 %.
Ale kdybych si měl tipnout, bude to lesba.
Musí to být lesba.
Poslední odpověď? Lesba.
No ne?
Tak jo…
Tak si kráčí po ulici.
Já si jdu.
A je mi jasný,
že pokud to takhle půjde dál, tak do sebe vrazíme.
Nechci vrazit do ženy.
V New Yorku nechci vrazit do nikoho,
takže jako džentlmen
vyhodnotím situaci
a postupně se přesunu do vlastního pruhu.
A všechno je v pohodě. Ale pak se stane něco divnýho.
Po dalších 30 metrech, ona se zničehonic
přesune zase do mýho pruhu.
A já si říkám: „Páni, to je dost divný.
Bral jsem to za vyřešený.“
Takže se zase přesunu do dalšího pruhu.
Ujdeme dalších 30 metrů a ona je zase v mým pruhu.
Ale já jsem už na obrubníku.
Takže teď si říkám, jak to udělat politicky korektně?
Co mám teď jako dělat?
Mám se přesunout do pruhu pro kola,
aby mě sejmulo nějaký děcko na elektrickým kole,
co jede 60 km za hodinu
a já si narazil lokty a kolena
a po zbytek života, vždycky za deště
myslel na tu lesbu, co mě vytlačila z chodníku?
To mám jako udělat?
Mám se vzdát celýho chodníku?
Jako: „Vaše Gaynosti!“
Jo?
Nebo zatnu rameno
a ochráním svůj pruh?
Co?
Nejsem na to hrdý, ale vybral jsem druhou možnost.
Říkal jsem si: „Hele, je mi 53 let.
Dvakrát jsem se stěhoval. Mám kartičku pojišťovny. Já jsem oběť.“
Takže…
Zatnul jsem rameno a v tu chvíli mě napadlo, že se to zvrtne.
Tohle jsem nikdy neudělal s ženou.
Jsme na veřejnosti, uvidí to lidi, co teď bude?
Ale nebudu lhát, už se blížila,
tak jsem se naklonil, stál jsem pevně na nohou.
Měla postavu jak vyhazovač a nechtěl jsem se protočit.
Nenechal bych se protočit.
To v techničáku mít nechci. Já tedy ne.
Tak jsem se do toho obul a ona na poslední chvíli
uhnula ramenem a těsně jsme se minuli rameny,
ale naše předloktí si plácla
dostatečnou silou na zaručení otočky.
Vím, že většina z vás jezdí autem,
takže jen krátce shrnu pravidla chodců v New Yorku.
Když jdete ulicí v New Yorku,
a jen si s někým dotknete rukávy,
nemusíte zastavovat.
Jen přes rameno: „Pardon, to já, hezký den.“
Pak je další úroveň. O něco výš.
Když jdete po ulici a do někoho fakt vrazíte,
musíte se otočit a: „Neviděl jsem vás.“
Přidat malou poklonu a: „Moje chyba.“
Cokoli je třeba: „Můj pane…“
Jen, aby se to nezvrtlo.
A pak poslední úroveň.
Jdete po ulici a do někoho vrazíte tak tvrdě,
že se musíte otočit a začít stylem Dustin Hoffman a De Niro:
„Hej, nevidíš, že tady jdu, kurva? Co?
Dvakrát jsem uhnul, nevidělas to?
Ty ses dvakrát přesunula!“
Takže jsem se připravil na tuhle konfrontaci
a ona se normálně ani neotočila.
Nebudu vám lhát, trápilo mě to.
Trápilo mě to tak tři dny.
Tři dny jsem chodil po New Yorku:
„To sakra není možný,
určitě to udělala schválně!
Kdo se takhle posouvá?“
A cítím ten vztek, jak mě spaluje
a vím, že nakonec se mi usadí na hrudi
a pak zase bude: „Plomiň tati. Plomiň.“
Tohle nemůžu dělat své dceři. Nemůžu to dělat svým dětem.
Tak jsem si začal číst o vzteku.
„Jak se zbavit vzteku,“ to jsem googloval.
Našel jsem empatii.
Takže se dokážete vžít do jejich situace
a prostě budete vědět
motivace obou stran a najdete řešení.
Takže jsem si říkal, že se pokusím vžít do její situace.
Proč by se někdo omylem dvakrát přesunul do vašeho pruhu?
Tak jsem začal přemýšlet.
Možná měla koňskou nohu? Ne.
Mozkovou příhodu?
Měla Bellovu obrnu levé strany?
Nebyla mumie? Neměla dřevěnou nohu?
Je to jedna z těch úhlopříčných chodců?
Když jdou na letišti moc pomalu,
vy je chcete obejít a oni jdou i s kufrem stejným směrem.
Tak jdete zleva a oni se taky přesunou!
Jakoby vystoupili z lodě.
A všechno bylo ne, ne, ne a dost!
Pořád jsem byl vytočenej.
Pořád jsem byl strašně vytočenej.
Tak jsem si řekl: „Ne. Mám to u prdele.“
Nalhal jsem si, že je mi to jedno.
Pak jsem nakonec dorazil domů.
Umýval jsem nádobí, což je pro mě jako zen.
Týden poté, myjete nádobí, na nic nemyslíte.
Mozek je prázdný, myju nádobí,
a pak mi to najednou došlo.
Prostě mi to připlulo do hlavy a mně se rozsvítilo:
„Panebože, já vím, proč to udělala.“
Vím, proč do mě vrazila.
Vrazila do mě, protože je lesba.
Věděl jsem to.
Hledal jsem odpověď všude, i pod kobercem.
A přitom jsem to měl před očima.
Udělala to, protože je lesba.
Protože většina z vás mlčí,
spočítáme si to společně.
Takže s trochou empatie
se vžijte do situace lesby, dobře?
S kým lesby chodí?
S ženami.
S kým bydlí? S ženami.
S kým mají vztah? S ženami.
Koho si nakonec vezmou? Ženy.
A já jsem si říkal: „Panebože. To jsem udělal já.“
Já vím, jaký to je.
Vím, jaký to je žít s něčím takovým.
Vím to přesně… Je to beznadějný.
Chcete je potěšit:
„Hej, mám pro tebe tuhle třpytivou věc. Je to tak správně?“
Chcete, aby převzaly zodpovědnost ze své činy.
To se nestane.
Nejlepší, čeho dosáhnete: „Jako promiň, ale…“
Vím, jaký to je, vítězit v diskuzi. Vítězíte
a ony to celé otočí, brečí a vy se omlouváte.
Říkáte si, co se sakra stalo?
Jak to, že prohrávám? Byla to tutovka.
Připadáte si jak blbec a jdete se projít.
A jen si říkáte,
jak to, že zase vyhrála?
A pak vám to všechno dochází, cítíte se na hovno
a pak vidíte zrzavýho plešatýho debila s obřím knírkem
a říkáte si: „Taky si tyhle sračky zkus!
Jen si zkus trochu mýho vzteku.“
Jo.
Cítím se jak pitomec, že jsem na ni byl naštvanej.
Neměl jsem se vztekat, ale koupit jí pivo.
A jen si vyslechnout její trápení
a říct jí: „Ty za to nemůžeš. Vzala sis ženu, já taky.
To nevyhraješ. Ani omylem.“
Jo. Fakt a jestli mi nevěříš, podívej se na lidi.
Vezmi si průměrný obličej lesby.
Nemyslím lesbu dvacítku, ta má život před sebou,
ta se ještě těší na Vánoce.
Myslím lesbu tak kolem 35, 36 let,
která si začíná uvědomovat, o co tu kráčí.
A naproti v baru najdeš ženatýho chlapa podobnýho věku.
Podívej se mu do tváře.
Podívej se jí do tváře, zpátky a něj.
Tváří se úplně stejně.
Jo. A pak se podívej na muže gaye.
Nejšťastnější lidi, co jsem kdy potkal.
Jsou až moc šťastní: „Hej, jak je?“
Oni: „Ahoj!“
Jakoby se vznášeli
bez estrogenu, který by jim strhával sny.
Ne.
Hele, možná je to jen přetvářka.
Neříkám, že všichni gayové jsou dokonale šťastní,
ale na moje poměry se jim je moc dobře.
Nejpozitivnější lidi, co znám.
Nadchnou se jakýmkoli nápadem:
„Jo, jasně, matko, jo!“
„Jsi krutej, máš na to!“
Lesby sedí u baru jako banda znuděnejch poldů:
„Stojí to za hovno.
Co mě to kurva napadlo?
Po deseti dnech se spolu nastěhovat. Co mě to kurva napadlo?
Ona je magor!“
Podle mě bychom se my ženatí muži a lesby
měli víc kamarádit
a dát hlavy dohromady a zkusit vyřešit náš společný problém,
naše ženy.
Abychom mohli dosáhnout předpokládaného štěstí
průměrného gaye.
Jo. Takže jestli tomu věříte, dám vám malou radu.
Jestli si budete hledat kamarádku,
dám vám malou radu.
Nemůžete se kamarádit s jakoukoli lesbou.
Jasný? Musíte se ujistit, že je to muž
v tom vztahu.
Ne, že má být mužná, takovej primitiv nejsem.
Myslím tím, že je tou osobou, která je za většinu věcí obviňována.
Jasný?
Protože žádný vztah není vyrovnaný.
Jeden si může dovolit víc.
Schovává se za druhýho, jako na závodech na kole.
A do ksichtu fouká a prší jenom jemu.
No ne?
A on se schovává přímo za ním.
„Jo, fakt prší.“
A je schovanej za vaší pláštěnkou.
Muž-žena, žena-žena, oni-oni, ať už je to cokoli.
V každém vztahu je jeden, co myje nádobí
a jeden, co je nechává odmočit.
No ne?
Nenechávají je odmočit. Oni ví, že vy je umyjete.
Jen vyčkávají.
Po chvíli to už nevydržíte.
Jenom tam leží, tak je začnete umývat.
A co oni?
Čekají vedle a dělají, že neví, co děláte
a čekají dokud neslyší hrnce, až pak začne představení.
V tu chvíli přiběhnou: „Co?
„Já chci umýt nadobí!“
A vy: „To není pravda, vždyť tu leží už osm hodin.“
Mám ruce ve vlažné vodě plné smažených vajec.
Nedělej ze mě blázna, ty prase.
Vychovávala tě prasata, jdi pryč.“
„Nekřič na mě!“
Jo.
Každý vztah má jednoho člověka,
který vytáhne odpadkový pytel z koše,
udělá…
Zaváže ho a nechá ho stát opřený o linku.
Jako by dostal dvě rány při vraždě na objednávku.
A druhý člověk, který ho zvedne
a opravdu vynese ven, kde má být.
Moje žena je super, miluju ji,
ale má ty nejhorší výmluvy.
„Proč nikdy nevyneseš koš?“
A ona: „Já bych ráda, ale bojím se kojotů.
„Bojím se kojotů.“
A já: „To já taky!
Jsou to vzteklí psi.
Loví ve dvou nebo ve třech.
Nevynášíš koš, protože se ti nechce,
protože víš, že ho vynesu já, tak mi jdi z očí, prosím.
Tak to je.
Tak jo.
Vím, že jsem dnes řekl dost kontroverzních věci,
takže než odejdu,
chci…
Pojďme se trochu spojit.
Žijeme v kontroverzní době.
Lidi chtějí být v bezpečí.
Najdeme nějaké obyčejné téma
a všichni půjdou domů spokojeně a bez hádek.
Může být? Tak jo, super.
Takže potraty. Tady to máme.
Všichni mají nějaký názor.
„Moje tělo, moje volba.“
„Tak jeď do Arkansasu, ty krávo!“
Že? Všichni mají nějaký názor.
Já taky. A je mi líto, že si ho budete muset vyslechnout.
Protože… Řeknu vám to hned.
Na potraty mám fakt divný pohled.
Řeknu vám to hned zkraje, dobře?
Jsem 100% pro volbu, vždycky jsem byl.
Dámy, říkal jsem, že je to divný.
Pro lásku boží. Neskákejte do pasti.
Počkejte až na konec.
Nejdřív si mě prověřte.
Nohy až na střeše.
Říkal jsem, že je to divný.
Legalizace mi vždycky dávala smysl.
Nechci, aby mi říkali, co můžu
a je to vaše tělo.
Kdo jsem já, abych vám říkal, co máte dělat se svým tělem?
Takže to mi dávalo smysl. Jasný?
Ale, pořád si myslím, že zabíjíte dítě.
Vidíte? Začíná to být divný.
jako bych byl na vážkách a celý mi to dávalo smysl.
Když říkají: „Neříkejte mi, co mám dělat.
Moje tělo, moje volba.“
Správně, má pravdu. nechte ji být.
„Ale zabíjíte dítě!“
To je taky pravda. Chápete?
Abychom byli upřímní,
to je účel toho zákroku.
Nejdete tam, protože vás bolí ucho.
Jdete tam, protože: „Mám v sobě dítě,“
a chci, abyste mi ho vytáhli!“
Jdete tam s dítětem a odcházíte bez něj.
Co se stalo s tím dítětem?
Něco se s ním kurva stalo.
Oni říkají: „Ještě to není dítě.
„Ještě to není dítě, když…“ nevím.
„Když to bude první čtvrtek nebo poslední úterý
a jednou se otočíte.“
Tančí mezi stánky s jídlem.
„Ještě to není dítě.“ To říkají,
což může a nemusí být pravda.
Nevím, nejsem doktor,
ale můj instinkt mi říká, že to nedává smysl.
„Není to dítě.“
To je jako kdybych pekl dort, nalil do formy těsto,
dal ho do trouby a za pět minut byste přišli,
vzali tu formu a vyhodili ji na zem.
Já bych řekl: „Zničili jste mi můj narozeninový dort.“
A vy byste řekli: „Ještě to nebyl dort.“
„No, byl by to dort.
Kdybyste to neudělali,
za 50 minut by to byl dort.
Tomu dortu se něco stalo, vy vrahu dortů!“
No ne?
Ale než začnou odpůrci potratů jásat,
podle mě je skvělý, že vraždíte svoje děti.
Je to úžasný.
Pomáháte matce přírodě. Je nás tu moc.
Venku je 54 stupňů. Zvířata vymírají.
Oceán je plný plastu.
Nepotřebujeme žádný další lidi.
A obzvlášť, když k sobě budete upřímní,
udělali jste v životě něco významného?
Udělal člověk, se kterým spíte, něco významného?
Pokud je odpověď na obě otázky ne,
je šance, že uděláte významného člověka?
Neříkám, že uděláte špatného člověka,
uděláte jen dalšího člověka, který se nehne, když je zelená,
protože čumí do telefonu.
Tak jo, vypršel čas. Jste úžasní.
Moc vám děkuju. Díky.
Bylo to úžasný.
Ještě jednou díky, že jste přišli.
Fakt si toho vážím, dobrou noc.
Bill Burr!
Překlad titulků: Zuzana Maklakowska