Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
NETFLIXOV HUMORISTIČNI SPECIJAL
Dame i gospodo, Bill Burr!
U redu, hvala.
Mnogo hvala.
Kako ste?
Kako ide?
Vi koji stojite, sjednite!
Sjednite. Uvjerite se jesam li smiješan.
Ni ja nisam godinu i pol izašao iz kuće.
U redu. Lijepo je biti u Denveru, čovječe.
Legalno je na razini države, ali ne na saveznoj razini, čovječe.
Ovdje se svi odijevaju kao planinari.
Pidžame marke North Face i sve te stvari koje nosite.
Ionako ste stalno u zatvorenom.
Onda, kako ste?
Kako ide pandemija? Uživate li?
Ostajete li kod kuće?
Pazite li na sebe?
Ne!
Dosta mi je više ljudi…
„Ne pazim na sebe! Ne vjerujem u to!
Sve je to hrpa laži!“
Jednostavno smo skroz podijeljeni.
Jedni govore: „Moraš se cijepiti.
Moraš se zamotati u pokrivač,
nositi masku i držati dah
kad gledaš fotografije ljudi.“
Drugi pak govore: „Boli me briga!
Hodat ću ulicom obnaženih jaja.
Tako kaže Isus u 13. poglavlju evanđelja po Ivanu.
Pročitao sam to na biblijskom tečaju. Nije me briga.
A ako se zarazim, otići ću u bolnicu i reći:
‘Izliječite me, bili ste u pravu.’“
Svi su licemjeri.
Svi liberali govore: „Moraš nositi masku.“
A polovina ih spušta masku kad govore.
Nose je ispod nosa.
Onda ovi ostali šupci koji su godinama bili domoljubi.
„Amerika, voli je ili se gubi!“
„Podržite vojsku!“
„Gubi se ako ti se ne sviđa.“
„Amerika, voli je ili se gubi!“ U redu, cijepi se.
„Ne vjerujem vladi.“
Otkud sad pak to?
Mislio sam da si pravi domoljub.
Da mašeš zastavom i sve to.
Slušajte, ovakvo je stanje.
Nikad to nećemo riješiti dok ne počnemo puhati u ista jedra,
za što znamo da se nikad neće dogoditi.
Moramo pripremiti nešto poput Igra gladi da to riješimo.
Tko god pobijedi, pobijedi.
Necjepiše protiv cjepiša.
Radi se o golemom terenu,
i svi ljudi koji se ne žele cijepiti,
svi debeli ljudi i prokleti luđaci,
moraju pretrčati duljinu terena
kako bi došli do drugog kraja,
dok iznad njih leti helikopter
iz kojeg ih gađaju cjepivom.
U redu?
Znam što mislite. „Nije fer, čovječe.
Trčim u gojzericama, a ti si gore u helikopteru
i imaš pištolj.“
Ovako ćemo to… Liberal nosi pištolj, u redu?
Ne ide im to.
„Bože, je li živo? Hoće li me udariti?
Ne osjećam se sigurno!“
Do onda ste već na polovini.
Otkopčala vam se naramenica kombinezona.
Ako se domognete druge strane,
zbrojit ćemo bodove, kao u graničaru.
„Tko je pobijedio?“
To je samo ideja.
Samo sam…
Ne znam što bih drugo. Nekako sam odustao.
Moram biti iskren s vama.
Prvu godinu ovoga
bio sam Amerikanac i navijao sam za sve,
a onda, ne znam.
Pustili su nas van na nekoliko tjedana pa nas opet zatvorili unutra
i jednostavno sam izgubio volju.
„Nije mi stalo. Jednostavno me nije briga.
Znate, stvarno se nadam da će još mnogo ljudi umrijeti."
Ali nešto je dobro proizašlo iz te pandemije,
a stvarno se nadam da će kad ovo izađe
sve to biti lanjski snijeg, ako Bog da,
no dobra strana pandemije
što je nekako malo usporila tu kulturu otkazivanja.
Znate na što mislim?
Da. Nekako je teško izvaditi kitu na poslu ako si kod kuće.
Znate?
Nekima svejedno uspijeva.
Na videopozivu su bez hlača.
Odjednom ustanu, a kita im posred ekrana.
Svejedno su našli način kako dobiti otkaz.
Bilo je nevjerojatno.
Nekako je i dobro da su ti ljigavci uzeli predah
jer je kulturi otkazivanja
nekako ponestalo ljudi koje treba otkazati.
Znate?
Htjeli su to prikazati drugačije, no stvarno postoji konačan broj ljudi
koji su vadili kite na poslu.
Unatoč statistici, u redu?
„Svakih 1,6 sekundi netko izvadi kitu
i mlatara njome pred licem žene u uredu.“
Pomislite: „Molim? Svakih 1,6 sekundi?“
Sigurno nisam obraćao pažnju.
„Svake 3,2 sekunde
muškarac svrši na paprat pa njome natrlja ženi lice.“
Ti bokca! Nisam to znao.
Da.
Onda su, nasreću, okupili sve te proklete životinje…
i riješili ih se.
No onda je to postalo poput neke kućne radinosti,
htjeli su se riješiti nekih muškaraca
koji su im možda stajali na putu.
Tako je u svemu.
S početnom se idejom slažeš,
a onda se nekako otme kontroli.
Ne znam.
Ponestalo im je ljudi pa se zbilo nešto smiješno,
kao kad su prošle godine pokušali otkazati mrtve ljude.
Sjećate se? Iz vedra se neba ponovno spominjao John Wayne.
Našli su staru snimku?
Izlazi li novi film koji je možda otpisan?
Onda su se odjednom javili svi ti glupi „osviješteni bijelci“, dobro?
„Bože, jesi li vidio što je John Wayne rekao
u Playboju 1971. godine?“
To je gomila bijelaca,
koji su dizali galamu zbog mrtvog bijelca.
„Ne mogu to više tolerirati.
Ne mogu više tolerirati Johna Waynea koji je mrtav 45 godina
i koji je nešto rekao za časopis koji više ne postoji.
Podržavam crnce.“
Koji idioti.
Koji glupi bijelac sam sebe naziva „osviještenim“?
Znate?
Da ste stvarno društveno osviješteni,
shvatili bi da su bijelci tu riječ ukrali od crnaca.
Opet su se ugledali u Elvisa.
Ali znate što, za to krivim crnce.
Jedan je sve sjebao.
Bili su na zabavi na kojoj je bilo bijelaca
i netko se izlanuo.
„Ostani osviješten“ ili kako već ide.
Neki je bijelac to prečuo i pitao što je to.
„Isuse. ‘Ostani osviješten?’ Ja to želim reći.
Reći ću to bijelim prijateljima da znaju da sve podržavam.
Isuse, reći ću to.
Osviješten sam.
Bijela sam cjepidlaka.
Dosta mi je.
Podržavam crnce putem Twittera iz svog bjelačkog stana.
Time se bavim. Ovdje sam za vas.“
Svi bijelci vole lagati sami sebi
da bi, da su bili živi prije 150 godina,
radili na podzemnim željeznicama
pomažući robovima da pobjegnu.
„Da, bio bi jedan od dobrih bijelaca.
Uložio bih vrijeme, riskirao život.“
U stvarnosti bi tada radio
isto ono što radiš dana, ništa.
Baš ništa.
Možda malo #Crnačkiživotivrijede.
„Isuse, srce mi puca na kauču u obliku slova L.“
Najdraže u vezi s marševima pokreta Crnački životi vrijede
prozori su trgovina prekriveni šperpločama
na kojima je onda ispisano „Crnački životi vrijede.“
Obožavam dvojnost te poruke.
„Crnački životi vrijede, svi smo jednaki.
Nemojte mi spaliti trgovinu, gamadi!
Svi su dobrodošli u ovoj trgovini.
Bilo tko može ući.
Jedan po jedan! Slijedi ga!
Ovo je siguran prostor za sve.“
Da.
John Wayne rođen je 1907.
Tako će zvučati.
Onda imate sve one šupke koji govore: „To nije izlika.“
Da, jest.
Naravno da jest.
Proizvodi smo svog vremena.
Pogledajte mlade.
Godinu i pol su se igrali bocama vode.
Svi su stajali u krugu, a jedan bi je bacio u zrak
i ako je sletjela uspravno…
„Jebote!“ Jednostavno bi skrenuli.
Nije mi bilo jasno.
No rođen sam 1968., pa sam pomislio:
„Nitko je ne dira u zraku.
Sletjet će uspravno uz dovoljno pokušaja.
Što se događa ovdje?“
Ne želim im uništiti zabavu.
Uzbuđeni su, uzet će romobile i odvesti se od tamo.
Kao mala klika ili tako nešto. Mislim si, slobodno.
To je bilo u modi otprilike pola sekunde.
Umro je Sean Connery. Veliki Sean Connery.
Moj omiljeni James Bond.
Organizirali su mu pravi oproštaj
jedno osam minuta na Twitteru,
dok se nije pojavila prva bjelkinja dlakavih nogu.
Mora reći nešto poput: „Stvarno?
Zar ćemo stvarno slaviti čovjeka koji je zagovarao udaranje žena?“
Kao prvo, nije to zagovarao.
Samo je rekao: „Tu i tamo ih malo ošamarite.
Dajte ih malo nadlanicom,
podsjetite ih tko ovdje zarađuje lovu.
Resetirajte im tvrdi disk.“
Samo to je rekao.
Da, to je luda izjava za 2021.
Za 1976. nije tako dobra, no nije luda.
Dobro?
A on je rođen 1930.
Morate to staviti u povijesnu perspektivu.
Volim stare filmove. Jeste li gledali filmove iz 30-ih, 40-ih i 50-ih?
Da.
Kad god je žena iole uzbuđena
neki tip joj kaže: „Priberi se!
Napravi mi pitu. Stavi je pod prozor.“
Dobro?
Odrastao je gledajući to.
Ja sam odrastao u 70-ima. Mislio sam da je guba biti kamiondžija.
Imali ste majmuna za prijatelja.
Vozikate se, a žene pokazuju sise.
Mislio sam da je takav svijet. Nisam imao pojma, to sam gledao.
Dobro, ako ćete otkazati sve mrtve tipove
i kuditi ih poslije smrti kad se ne mogu braniti,
zašto su vam mete samo muškarce?
Što je s užasnim ženama iz povijesti?
Ne možete napadati samo muškarce, to bi bilo seksistički,
a to je ono što ne žele.
Što je s Coco Chanel?
Sjajan primjer. Coco Chanel.
Općenito se smatra feminističkom ikonom.
Pokrenula je tvornicu za izradu torbica
10-ih ili 20-ih godina 19. stoljeća.
Ne mogu zamisliti s kakvim se seksizmom suočavala.
Sjajno postignuće, skidam joj kapu.
Međutim,
bila je i pristalica nacizma.
Da. To je polovina njezine stranice na Wikipediji,
samo čeka da je netko pročita.
Bez ikakvog skrivanja, ništa.
Očito se dogodilo to da je tijekom 2. svj. rata
stari Adolf došao u grad
sa svojim tenkovima s Porscheovim motorima
i osvojio ga za oko 90 minuta.
Uspaničila se.
Zatvorila je svoju trgovinu.
Otkrila je u kojem hotelu odsjedaju glavni nacisti.
Preselila se tamo i započela vezu
s jednim od nacista.
Da.
Počela se jebati s nacistom.
Jeste li ikad gledali one videozapise Holokausta?
One s hrpama dječjih cipela?
Da.
Pušila je kitu koja je to učinila.
Samo da se malo podsjetim,
što je Sean Connery ono učinio?
„Tu i tamo ih malo ošamarite.“
To je učinio.
A ona je govorila: „Što ima, Adolfe?“
Prodala je svoju zemlju do te razine da je morala pobjeći nakon rata
i nemam pojma koliko je kita morala popušiti da se vrati.
No ne osuđujem je unatoč tomu svemu.
Jer nikad nisam bio u toj situaciji.
Nikad nisam bio u državi
u kojoj se odjednom pojavi najmoćnija vojska na svijetu
i preuzme vlast za nekoliko sati.
Sigurno je bila prestravljena.
A i žena je. Znate?
Bavi se modom.
Pojave se noseći uniforme marke Hugo Boss.
Koljena su joj malo zaklecala.
Situacija se pogoršava, ljude strijeljaju na ulici.
Uspaničila se.
Znate.
I žena je, a žene znaju da kad dođe do gustoga,
kad voda dođe do grla,
bez obzira koliko je stanje loše uvijek postoji mogućnost
izvući se iz neke situacije preko kreveta.
Uvijek mogu odigrati tu kartu. U redu?
Sve žene to znaju.
Muškarci to shvate kad odu u zatvor.
No žene to rano nauče.
Imala je tu mogućnost i iskoristila ju je.
Ne mogu se zbog toga naljutiti na nju.
Mrtva je. Mislim da je u raju.
Mislim da su je primili. Gore je sa Seanom Conneryjem.
Tu i tamo se porječkaju
pa je malo ošamari.
Nije je briga.
Kad se posereš nacistu na prsa ne paničariš zbog malo nadlanice.
Isus nema pravo glasa, bio je s kurvom.
Svatko je učinio nešto.
Tako to ide.
I dalje kupujte Coco Chanel. I dalje je junakinja.
Bila je žrtva tog vremena.
Bila je uplašena, bojala se. Nije znala što učiniti.
Bilo kako bilo.
Živimo u čudno doba.
Očito, povrh svih gluposti koje se trenutačno događaju,
svaki put kad pomislim da je feminizam odumro,
poput nepodnošljivog benda
koji nekoliko godina nije izdao album
pa se zapitate: „Jesu li se raspali?“
Odjednom objave još materijala.
Pomislite: „Što opet hoće?“
Samo se zezam. Ne smeta mi feminizam.
Ne živcira me.
Ne bojim ga se ili takvo što,
jednostavno zato što znam da će propasti.
Nalazim utjehu u tome.
Ne navijam za to jer…
Znam da me ne voli.
Znate li zašto mislim da neće preživjeti,
zašto ionako neće biti uspješan?
Jer im za to i dalje treba pomoć muškaraca.
Ne shvaćam.
Ne shvaćam zašto žene jednostavno ne mogu surađivati
kako bi to upalilo.
Stalno nam se obraćaju:
„Većem broju muškaraca treba biti stalo do toga.
Zašto se muškarci ne uključe i kažu nešto…“
Zašto trebam nešto reći?
To je vaš problem.
Zašto nas uvijek uvlačite u to?
Gledao sam profesionalnu nogometašicu prije nekoliko mjeseci.
Došla je na jedan ESPN-ov sportski program
i počela zanovijetati govoreći:
„Ne shvaćam, zašto sportašice
ne zarađuju koliko i sportaši?“
I svi su ti muškarci morali sjediti ondje
i praviti se kao da ne znaju koji je odgovor.
Morali su zabezeknuto sjediti.
„Ne znam.
Zašto je tome tako?
Prava zagonetka. Nemam pojma.“
Doslovno sjedim kod kuće derući se na TV:
„Zato što ne prodajete ulaznice!“
Nitko ne gleda ženski nogomet.
Stadion prima 20 000 ljudi, a prati vas 1500 gledatelja.
To nije dobra noć.
Organizator je izgubio lovu na tome.
Ne kažem da nijedna profesionalna sportašica…
Serena Williams, žene iz UFC-a, znate?
Ali nitko ne gleda vaš sport.
I onda se naljutite na muškarce.
Stalno to rade. Zašto se derete na nas?
To nije naš posao.
Briga za ženski nogomet nije moj posao.
Imam muške sportove koje pratim.
To je… vaš problem.
Pogledaj WNBA.
Nitko nije dobio koronavirus.
Nitko.
Igraju pred 300-400 ljudi svake večeri
posljednjih 25 godina.
Da ne spominjem da tu ligu subvencionira muški sport.
Dali smo vam ligu.
Niste se pojavile.
Gdje su sve feministice?
Trebalo bi sve vrvjeti njima.
Obojena lica, dresovi, ogoljene grudi.
Gube razum, kao momci na gornjem dijelu s velikim pivskim grudima.
„Jesam li na velikom ekranu? Jesu li me ulovili?“
Da.
Niste.
Nijedna od vas nije otišla na utakmicu.
Nijedna. Vi ste ih iznevjerile, ne ja.
Ne muškarci. Žene su iznevjerile WNBA.
Dame, nabrojite svojih pet najboljih košarkašica iz WNBA svih vremena.
Hajde.
Da čujemo. Nabrojite pet ekipa.
Kako se zove ekipa iz vašeg grada? Ne znate!
Nije vas briga za njih.
Igraju dan za danom bez publike.
Tragedija.
U međuvremenu Kardashianke
zarađuju milijarde.
Pogledajte one Prave kućanice,
zarađuju šakom i kapom jer to žene gledaju.
Novac sluša.
Ne želiš gledati ovo, već nešto drugo.
Samo ga upumpaju u to, te kurve plivaju u novcu
i torbicama i cipelama i botoksu.
Jednostavno se slijeva.
Novac se slijeva.
Da. Znači, novac sluša.
Radije gledate Prave kućanice,
gomilu žena koje se omalovažavaju.
„Možda te zato suprug ostavio.
Možda te zato suprug ostavio. Zato imaš troje djece, kujo!
Zato ti je dupe ravno poput grudi, kujo.“
To je vaša poruka.
„Radije bismo gledale to nego ekipu
koja njeguje momčadski duh radi postizanja zajedničkog cilja.
Bolje je gledati kako se međusobno uništavaju.“
Da.
Ne.
I na kraju balade derete se na tipove.
Znači, da razjasnimo, moram ti kupiti piće,
spriječiti ubojicu sa sjekirom koji želi ući kroz prozor,
i za tebe gledati utakmice ženske košarke?
Kad ćete podmetnuti leđa pod svoju stranu kauča?
Da.
Ne suosjećam sa ženama kad se radi o takvim stvarima
jer je svako istraživanje provedeno kako bi se otkrilo koji je spol pametniji
pokazalo da su žene pametnije.
Svako.
Dame, to nije za pljesak.
Znate da sam šupak.
Znate da to neće dobro završiti.
„Je li rekao da sam lijepa?
Isuse.“
Izađite iz odnosa.
Ako svako istraživanje pokazuje da ste pametnije,
onda se trebate zapitati
kako smo tu gdje jesmo ako ste tako prokleto pametne?
Onda?
Niste u toj situaciji zbog tipova poput mene.
Koliko god me željele okriviti za to.
Niste prošle kraj sportskog bara u nedjelju kad su utakmice
i vidjele ljudskost unutra?
Sve te glupane koji se sudaraju pivskim trbusima.
„Hej, u mojoj je ekipi za Fantasy!
Daj pet!
„Da naručimo još pohane mozzarelle?“
Kao žene s većim mozgom, nikad niste pogledale unutra
i pomislile: „Gubim protiv toga?“
Da, ništa vas ne sprječava.
Osim činjenice da jednostavno volite međusobno se uništavati.
Sad ste utihnule?
Vidim sva ta vaša podmukla sranja.
Dame, da bar možete podržavati WNBA ligu
kao što podržavate debelu curu ponosnu na svoje tijelo
i koja vam više ne predstavlja prijetnju…
Bila bi gledanija nego NBA lige.
Isuse, to je nešto najtužnije što sam ikada vidio.
„Isuse, boginja si, prekrasna si.
Sjajno ti stoji bikini.
Ubila bi se da izgledam tako.
Samo jedi.
Skini koju kilu, debela kujo.“
Radi se samo o tome…
Da vidite alkoholičara, biste li rekli: „Pogledaj se.
Ležiš u nesvijesti, a djeca ti plaču.
Junak si, božanstvo.
Samo nastavi.“
Rekli biste: „Stari, moraš se sabrati.
Okani se alkohola.“
Moram reći da je to nešto najgenijalnije ikada,
kako su žene prosječnog izgleda nekako obrlatile oglašivače
da maknu lijepe žene s reklamnih panoa.
Samo obične nikog-nije-briga-kako-izgledaju žene.
Samo sam iskren.
Dajte, vani smo, u šumi, možemo biti iskreni.
Samo obične nikog-nije-briga,
ne-sjećam-joj-se-imena žene.
Znate?
Gledale su te boginje i morale su pomisliti…
„Kako da se natječem s time?“
Ne možeš!
Gdje je kraj tvojoj aroganciji?
Kad Brad Pitt skine majicu u nekom filmu,
ne pomislim: „Kako bih se trebao natjecati s time?“
Ne mogu.
Ružan sam, ćelav i narančast.
Moram pisati viceve.
Treba mi sjenilo od svjetiljke za glavu.
Znam koja je moja uloga.
Trebao bih s tla promatrati ljude koji su ljepši od mene.
Dame, htio sam vas nadahnuti govorom.
Ne znam zvučim li tako.
Pokušavam reći da ako stvarno…
Ako se probijete kroz pogrešno usmjeren gnjev mog djetinjstva…
Hoću reći da ste pametnije od nas
i da vas je više.
Ne znam.
Ne znam što reći. Pokušavam biti… Ne znam.
Pokušavam biti bolja osoba kroz sve ovo. Stvarno pokušavam.
Uveo sam novinu. Pokušavam pomoći beskućnicima.
Nekad im pomognem, a nekad ne.
Ovisi o raspoloženju, o tome koliko vas prepadnu.
Znate?
Ja to radi ovako.
Morate nešto učiniti
jer se čini da čelnici ne čine ništa.
Poklanjam im staru odjeću koju nosim u šatorske gradove.
Radi se o dobrom djelu, no moram vam nešto reći,
morate to učiniti po danu.
U redu? Trebate to napraviti po danu,
kad su umorni od sinoćnjeg Thunderdomea
i kad ih pušta što god su konzumirali,
shvaćajući da im je nokat zabijen u rame.
Trebate ih uloviti kad su umorni.
Ne idite tamo po noći.
Nikad vas više neće naći, završit ćete na ražnju.
Ispod nadvožnjaka ste, svašta se može dogoditi.
Samo vas upozoravam jer beskućnici više nisu
što su bili kad sam ja bio klinac.
Tad su beskućnici bili propalice,
skitnice, netko koga život nije mazio.
Znate, pijanci.
Nisu se ponašali kao da su na Shutter Islandu poput ovih,
koji pričaju drveću.
Vi jedete jaja Benedikt.
On gleda kroz brodski prozor iznad vašeg kupusa.
Da.
Dok sam bio klinac mogli ste biti ludi na otvorenom otprilike 15 minuta
prije negoli bi došao kombi
iz kojeg bi izašla dva tipa u kutama.
„Hej, stari, kako si?
Dižeš veliku galamu, zar ne?
Učini mi uslugu i navuci ovu košulju.“
„U redu. Zašto su rukavi tako dugački?“
„Jer ćemo ti zavezati ruke iza leđa
jer si skrenuo s uma, eto zašto.
Nećeš po ulici plašiti ljude.
Ulazi u kombi!“
Ušao je u kombi i kraj priče. Poslali su vas u ludnicu.
To je to, ludnica.
No problem je nastao jer je osoblje ludnice
spavalo s pacijentima
jer svi znaju da su luđaci odlični u krevetu.
Dakle, seksaju se naveliko.
Hej, to se dogodilo.
Gunđate zbog povijesti.
Možete odmahivati glavom do mile volje, ali…
Hej!
Pojebali su te ljude.
Jebali su ih naveliko, liječnici s kutama
koje su mlatarale po zraku usred seksa,
sve dok nakon desetljeća
konačno nije ušetao netko sa srcem.
„Hej, koji se vrag ovdje događa?“
Onda su sve pogasili i jednostavno pustili te ljude.
Svi su istrčali kao Mike Myers,
skačući po karavanima i to.
Tako stoje stvari, idete tamo po danu.
Moram vam reći, kad stanem uz neki šatorski grad,
uvijek se osjećam dobro.
„Dobro je pomagati sunarodnjacima.
Htio bih da i oni meni uskoče. Smiješno je da ljudi tako žive.“
To mislim kad sam u automobilu,
a čim izađem i osjetim onaj miris,
pomislim: „Koji vrag radim? Isuse, ti su ljudi životinje!“
Dobro?
Vjerojatno se slično osjećate
dok ste na safariju u Land Roveru
i ugledate leoparda.
Pomislite: „Vidi onog leoparda.“
Onda odjednom naiđete na neravninu i ispadnete iz automobila.
„Leopard, jebote!“
Stanem sa strane i osjećam se kao Ujak Sam.
Onda izađem iz auta i pomislim: „Koji vrag radim?“
Počnem hodati ovako.
Cijelo se vrijeme netko kreće,
netko šepesa preko ulice ili tako nešto.
I nikad se nisam uspio dovoljno približiti za razgovor s bilo kime.
Kao na vijestima.
„Bože, sjedite ovdje nekoliko mjeseci.
Kako je živjeti u ovom šatoru?“
Pitao sam se koliko su ljudi onesvijestili
sve dok nisu uspjeli snimiti intervju.
Upali su unutra s puhaljkom.
Omamili sve ostale.
Osigurali obram. liniju.
Znači, ja…
Približim se na oko 30 metara
i počnem hodati ovako.
Pa se prepadnem, kao i uvijek.
Na 30 metara se zaderem: „Besplatne majice!“
Otrčim natrag u automobil.
Onda se vaš um počne igrati s vama.
Kao da sam uvjeren da je netko baš istrčao iz šatora s letvom.
Trčeći za mnom.
Zato uvijek otrčim krug oko automobila.
Jer beskućnici imaju užasno lateralno kretanje.
Od svih tih godina spavanja na pločniku,
kukovi su im jednostavno propali, kao trkaču iz NFL-a.
Uspore poput krstaša dok prelazi preko obzora.
U to vrijeme napravite krug, uđete u automobil i odvezete se.
Odvezete se.
Ormar vam je malo prazniji.
Možete izaći i opet ga napuniti
sa sranjem koje ne trebate, to je ono što radite.
Amerika!
Što kažete?
Amerika!
Amerika, da! Ne razmišljajte. Samo radite što želite.
Izvadite kitu.
Kažem vam, o tome je govorio George Washington.
Znate?
Stvarno trebaju ugasiti internet.
Očito smo preglupi da bismo dijelili ideje
u ovom ogromnom lokalnom kafiću koji smo stvorili.
Svi vi navijate za to, a na internetu ste poput mene.
Jučer sam surfao šest sati.
Pokušavao otkriti tko jede dabrove.
Ima li dabar prirodnog neprijatelja?
Ne biste to mogli zaključiti na temelju svega što sam izvalio,
ali promijenio sam se, vjerovali ili ne.
Jesam.
Doživio sam iskustvo ranije ove godine.
-Sranje. -Govorim istinu. Ne vjerujete?
Tip je viknuo „sranje“.
Jeste li to rekli jer mi ne vjerujete
ili jer ne želite da odem?
O tome se radi?
Malom krugu srdžbe u kojem se nalazite?
Nemoj se početi veseliti. Nemoj omekšati.
Nemoj početi grliti ljude i voljeti sam sebe.
I plakati kad vidiš nešto slatko. Nemoj otpustiti bijes!
Istresi se na ljude.
Posegni za pištoljem ispod sjedala. Učini to!
Da!
Ne, uzeo sam gljive prvi put u veljači.
Ovo je savršena država za tu priču.
Doslovno biste trebali imati…
trebali biste imati gljive na tablicama.
U redu, ovako stoje stvari.
Nikad se nisam pačao s time. Uvijek sam se držao pića.
Uvijek sam se držao toga.
Smirite se. Uvijek postanem nervozan kad čujem bijele tipove koji govore:
„Da! Tako je!
Izgradite zid! Da!“
Zajebavam se, smirite se.
Strašno je to slušati, no takvi su muškarci.
Ne smijete imati osjećaje.
Pa sve to izlazi kad pijete.
„Ispadni glup da se bolje osjećam!“
Dakle… uvijek sam se držao pića,
nisam se pačao u psihodelike ili slično.
Radilo se o jednom od onih pustinjskih iskustava
i pomislio da je sve u redu jer mi netko čuva djecu.
Sve je u redu, u pedesetima sam.
Moram to učiniti sad ili neću nikad, zar ne?
Ta osoba, koja je možda održala uvodnu točku, kaže:
„U redu, čovječe.“
Dobar je čovjek.
Kaže mi: „U redu.
Dobro, uzmi samo, znaš…“
Uvijek je pitanje: „U redu,
koliko se želiš nadrogirati?“
Uvijek se radi o nekom kvadratu.
„U redu, nemoj pojesti cijeli.
Odgrizi jedan rub,
poliži drugi, a onda protrljaj treći…
Neka ti se apsorbira kroz lice.“
Rekao sam da je redu. Pitao me koliko se želim nadrogirati.
„Hoću se malo nadrogirati, ništa ludo.“
Rekao je: „Dobro“ pa sam pojeo malo.
Malo mi se smučilo, prvo je bilo kao da sam pojeo travu,
no onda sam odjednom primijetio da nežive stvari
izgledaju kao da dišu.
Hladnjak je izgledao kao da je istrčao krug oko kuće.
Kao da…
Ništa prijeteće. Trebalo mu je to.
TV je postajao sve veći. Izgledao je kao da će pasti na mene.
Dobro sam se osjećao.
„Znam da TV ne postaje sve veći.
A ako postaje, samo naprijed.
Prospi tu pikselizaciju po meni, nije me briga.
Znam da sam nadrogiran, zabavljam se. Smijuljim se.“
Smijem se, sastavljam stvari
i sve prolazi sjajno.
Odjednom, poslije jednog sata,
preplavio me dubok osjećaj usamljenosti
i osjećaj da me nitko ne voli.
Pomislio sam: „Znao sam.“
Zato to nisam htio probati.
Znao sam da imam previše demona.
Znao sam da neću vidjeti Boga i jednoroge
i spustiti se niz dugu i valjati se u travi.
Znao sam će se Sotona pojaviti.
Da će se pojaviti neki tip s nožem.
Pomislio sam: „Samo naprijed. Odvuci me u bezdan.
Pokaži mi koliko sam sjeban.“
Taj me osjećaj preplavio,
ne znam ga opisati, čak se nije radilo o osjećaju.
Jednostavno se radilo o stanju.
Počeo sam paničariti. Pomislio sam: „Koji vrag?“
Ne mogu izaći iz toga.
Mogao bih prehodati sto milijuna kilometara,
no ne mogu izaći iz tog stanja.
Kako su svi drugi bili nadrogirani, nisam im htio pokvariti doživljaj,
pa sam rekao: „Idem samo do spavaće sobe.
Vidi hladnjak. Hladnjak…
U redu.
Samo mi je malo mučno.“
Malo sam odglumio.
Otišao sam u spavaću sobu
i jednostavno legao na krevet i pomislio:
„Čovječe, koji vrag?“
I svaki put kad sam mislio da sam osjetio dno,
jednostavno bih propao još dublje u krevet.
Za otprilike pola sata u sobu je ušla moja supruga.
„Hej, kako si?“
Muški odgovor.
„Dobro, dobro sam.
Sjajno sam.
Sjajno se provodim.“
Legla je pored mene,
„Malo mi je mučno, ovo mi je mrvicu previše.“
Ona samo leži, a ja osjećam te emocije.
Nedostatak ljubavi, dubok osjećaj usamljenosti.
Samo sam gledao suprugu, a na um mi je pala misao:
„Jesam li se oženio pogrešnom osobom?
Zašto gledam…“
Čini se sjebano, no kad si dovoljno dugo u braku,
čak i bez gljiva pomisliš takvo što svakih mjesec i pol.
Padne ti na pamet.
Nešto se dogodi i jednostavno je pogledaš iz profila,
zbrojiš dva i dva i pomisliš: „Zašto sam ti se ikad obratio?
Mogao sam samo proći. Nisam te morao ni pozdraviti.
Nismo bili u odnosu.
Nismo imali ništa!
Što bi se dogodilo da ti se jednostavno nisam obratio?“
Svakih 6 tjedana. I to je zdrav odnos?
To znači da ste još zadržali jedan dio sebe
koji unatoč tome što volite tu osobu
i dalje želi malo trčkarati uokolo poput mustanga.
Bilo kako bilo, još sam više paničario
što sam to osjećao misleći o supruzi.
„Moram otvoriti padobran.
Moram izaći… iz ove ogromne vreće punjene kuglicama.“
Nisam mogao izaći iz toga. Pomislio sam: „Jebote.“
Misli na svoju djecu. Volim ih.
I znam da oni nesumnjivo vole mene.
Počeo sam razmišljati o njima.
I dalje sam se isto osjećao.
Pomislio sam: „U redu, koji je ovo vrag?“
Jer znam da je to glupost.
Jednostavno sam ležao ondje.
Opustio sam se.
Pomislio sam: „Znam što je ovo.“
Tako sam se osjećao u djetinjstvu.
Da.
Tako je bilo u 70-ima i 80-ima.
Roditelji su radili.
Dobio si ključeve od kuće s tri godine.
„Sine, gubi mi se s očiju.“
Bilo je ludo, jebote.
Odrastao sam u dobu ispunjenom srdžbom.
Bojao si se svoga oca, svoga djeda.
Već ste to čuli, no još to prorađujem,
pa molim strpljenje.
Jednostavno smo bili…
Da, obožavam vidjeti ljubav današnjih klinaca prema očevima.
„Tata, idemo se igrati? Hajdemo se voziti biciklima! Tata!“
Kad sam ja bio klinac, govorili smo: „Tata, jebote!
Jebote!
Trči. Otvori prozor.
Mama, što si vidjela u njemu?“
Prokleti luđak, zar ne?
Bilo je to prokleto luđaštvo. Ne samo u mojoj kući.
Volim roditelje, no bilo je tako.
Svi su bili ludi, bojali smo se,
mogao si dobiti batina i drugi su te očevi mogli udariti,
a kod kuće bi te pitali što si učinio.
„Prebit ću te zbog toga!“ Jednostavno je bilo ludo.
Učitelji bi me zgrabili, zarili mi nokte u vrat.
Ona bi došla doma i rekla: „Ne bi to napravila bez povoda.“
To se stalno događalo.
Mučki sam se mlatio s braćom.
Znate.
Onda smo dražili psa koji nas je sve izgrizao.
Nikad ga se nismo riješili. Jednom me ugrizao za lice.
Zezao sam ga dok je jeo…
Zgrabio me za lice ovako…
Tata mi je morao zašiti rane.
Svejedno se nismo riješili psa.
„Dobar je to pas, žuta minuta.
Isuse, nisi se trebao prokletim licem
spustiti u razinu psa.“
Ostalo je na tome.
Bilo je čudno, kao mješavina Obitelji Brady i Gospodara muha.
Na papiru je bilo sjajno.
Bio je to karavan pun…
Norman Rockwell, išli smo u crkvu, jeli smo Dunkin' Donutse.
Tako je nekako bilo…
Bilo kako bilo, svi smo završili…
Kod mog je tate bilo što na umu, to na drumu.
Znate što želim reći?
Poput frizure koju žene počnu nositi u određenoj dobi?
Imaju nekoliko djece, malo skrate kosu
jer je ne žele održavati.
Začešljaju je na stranu kao Hillary Clinton.
Skrate svu kosu na potiljku.
Prvi put kad je naguziš,
imaš osjećaj da jebeš svog prijatelja Erica.
Znate?
Ali volite svoju suprugu, pa lažete i kažete:
„Dobro ti stoji.
Oduvijek želim povaliti Geraldine Ferraro.
Isuse, prekrasno.“
Mog tatu nije bilo briga.
Kad je pokupio majku, samo je rekao:
„Kriste, užasno ti stoji!
Isuse, što su ti to učinili?
Za Boga miloga, izgledaš kao muškarac.“
Mama je samo sjedila ovako…
A mi smo straga mislili: „Ovako izgleda funkcionalan odnos.“
Da.
Zbog toga smo svi zadobili tjelesne tegobe
jer smo cijeli život bili spremni na borbu ili bijeg.
Učitelji tjelesnog su bili strašni, prodavanje novina…
Svi su bili strašni.
Jednom je tata rekao svećeniku da ne zaslužuje nositi ovratnik.
Ne znam kako.
Razgovarali smo o rasporedu ministranata
i, ne znam, htio me staviti u neki drugi termin,
a moj se tata ražestio.
„Ne zaslužuješ nositi ovratnik!“
Tip nije mogao vjerovati. Najbolje tek slijedi.
Sljedeći tjedan misa.
Nisu od tad razgovarali, a moj otac ulazi unutra
govoreći: „Hej, kako si?“
Kao da ništa nije bilo.
Bilo kako bilo, svi smo dobili tjelesne tegobe.
Jedan moj brat ima probleme sa želucem,
drugog stalno bole leđa.
Sjećam se da sam imao alopeciju u trećem razredu.
U 3. su mi razredu doslovce otpadali čuperci kose
kao da radim na Wall Streetu.
Razmišljao sam: „Jesam li pospremio sve igračke?
Jesam li oprao suđe?
Nešto će naći, uvijek nešto nađe.
Jebote, što ću sad? Moram ga ubiti.
Trebao bih ga ubiti, to bih trebao.
Uzet ću produžni kabel kad zaspi.
Staviti mu nogu na leđa i povući.“
„Čini se da Billyju nedostaje usredotočenosti na nastavi.
Ne trudi se koliko može.“
Bilo kako bilo, uzeo sam te proklete gljive.
Dobro?
Shvatio sam da nosim to uokolo
i da sam zbog toga toliko pio.
Zato sam tako omalovažavao žene…
Sve to.
U tom sam trenutku znao sva svoja dobra i loša djela.
Pomislih da se moram otrijezniti
i proraditi ta sranja, jebote,
jer moja supruga…
Ne znam jeste li primijetili, no nagle sam naravi.
„Ne ti, Bille.“
Ovako stoje stvari, tako sam sjeban
i odrastao sam u sjebanom vremenu da nisam ni mislio da sam nagao
jer sam govorio: „Ne derem se na ljude u svojoj kući.“
Ne psujem suprugu, iako se svađamo.
Posvađamo se, ali joj ne govorim
stvari poput: „Isuse, glupa kučko!“
Ne derem se na svoju djecu,
no i dalje izgubim živce.
Ali, kao što sam rekao, nisam mislio da je to problem.
Supruga mi je rekla da je to problem, ali ne slušam je.
Zašto bih je slušao? Samo kritizira.
Imam samo loše recenzije na Yelpu za supruge, jebote.
Piše „Znate, nisam uživala u iskustvu.
Palac dolje, pola zvjezdice.“ Nikad ne piše „Svaka čast.“
Sve je to bijeli šum nakon nekog vremena.
„Opet nešto pogrešno radim? Opet ti, u redu, sjajno.
Sjajno, što sam ovaj put učinio?
Na čemu moram raditi?
Samo naprijed, reci mi.“
Zato ne slušam svoju divnu suprugu.
Poput idiota, a to i jesam, tako da…
Jedan sam dan naučio gorku lekciju.
Bilo je jutro.
Iz nekog sam razloga imao 20 minuta za sebe,
što je stvarno rijetko kad imaš dvoje djece mlađe od 4 god.
Pomislio sam: „Ti bokca, mogu si napraviti doručak
kao prije.
Ispeći ću dva jaja na oko, tost
i nešto slanine, prepeći je kako volim.
Bit će vrhunski.“
Odlično se zabavljam radeći obilan doručak.
Sjeo sam za stol, imam sok od naranče i čašu vode.
Izgleda poput reklame.
Čim sam sjeo za stol, zasvijetlio mi je mobitel
jer sam dobio poruku od prijatelja.
„Bok, stari, mislio sam da dolaziš na sastanak na Zoomu.
Počeo je prije pet minuta, trebamo nam tvoja pomoć.“
I jednostavno sam puknuo.
Isuse, naravno da imam sastanak.
Naravno da imam sastanak jer zašto ne bih mogao imati
jedan vražji trenutak za sebe?!
Tost je letio na sve strane.
Potpuno sam pobjesnio.
Odjednom je moja kći, koja je tad imala 2.5 godine,
utrčala u kuhinju sa suzama u očima
govoreći: „Prosti, tatice.“
„Sranje!“, pomislio sam.
Doslovno sam čučnuo i rekao: „Ne, zlato, dođi.
Nisam se derao na tebe. Nikad to ne bih učinio.
Volim te, zlato. Tatica se derao na mobitel, u redu?
Derem se na mobitel kad pročitam nešto što mi se ne sviđa.
Imam probleme. Oprosti. Ne bih se derao na tebe.“
Osjetio sam sušenje njezinih suza na majici.
„Zlato, nikad to ne bih učinio.
Volim te. A ti mene?“
Rekla je: „Da.“ A ja: „U redu, dušo.“
Onda sam učinio ono
kad okreneš dijete i gurneš ga u smjeru u kojem želiš da ide.
Sjedio sam ondje i pomislio da sam to upravo učinio
djetetu od 2.5 godina. Udaljavala se,
a ja sam ondje sjedio misleći:
„Koliko je to bilo loše?
Hoće li se igrati s igračkom i zaboraviti na to
ili više neće htjeti postati astronautkinja?“
Što sam to maloprije učinio?
Mislio sam da sam bolji od svog oca, a radim iste greške kao i on.
Mrzim se, jebote.
Nisam bio na sastanku ni pojeo doručak.
Otišao sam na kat, htio sam biti sam.
Samo sam htio biti sam ali imam suprugu, pa to ne ide tako.
Znate?
Osobito kad zabrljate tako jako
i tako glasno kao ja.
Znao sam da dolazi niz hodnik.
Znao sam da ćemo morati proći snimku.
Uzela je projektor, spustit će se platno,
a ja samo ležim misleći: „Molim te, Bože,
samo neka me pusti dvije minute da se smirim.“
Ne, odmah je uletjela i rekla: „Onda,
želiš li razgovarati o malom incidentu koji se dogodio dolje u kuhinji?“
„Ne, dušo, možeš li mi dati sekundu?
Još me srce boli. Znam da sam sjebao.“
U tom trenu nije je briga i u pravu je, dijete je i njezino,
pa je samo krenula: „Ako misliš da možeš to raditi u ovoj kući…“
Svašta je izgovorila
i bila je potpuno u pravu,
ali nisam bio spreman to čuti.
Samo se nekako počela gubiti. „To su i moja djeca i…“
A ja samo ležim u krevetu
i imam obraza biti ljut na nju.
Nije ništa učinila, a samo sam buljio u njezina usta
ne čuvši išta što je govorila.
Razmišljao sam o vijestima, sjetio sam se jedne priče.
One koja se ponavlja svaku godinu, godinu i pol.
O nekom tipu, nikad kažnjavanom,
koji je išao u crkvu svaki tjedan.
Pomagao staricama preko ceste.
A onda je iz vedra neba ubio suprugu.
Bila je takva situacija. Sigurno.
Jednostavno je želio nešto reći.
Ne znam, sjebao sam, ali…
Imala je pravo, pa sam stisnuo zube.
Usput ću reći da kad drugi put vidite tipa
koji nije varao čak ni na porezu,
a onda iznenada ubio suprugu,
mislim da treba vratiti pitanje „Što je rekla?“
U redu? Samo kažem.
Sagledajte problem sa svih strana.
Bilo kako bilo,
volim svog oca, ali u nečemu želim biti bolji od njega,
pa je sjajno što me se djeca ne boje.
I svaki put kad sam sjebao, spustio sam se na njihovu razinu,
rekao da sam u krivu i da mi je žao.
Sjajno je što me se djeca ne boje.
Kako mi je kći malo starija, sada ima četiri i pol godine,
zapravo mi pomaže da stanem kad god počnem gubiti živce.
Jer čim čujem taj slatki glasić, ne mogu…
Sjetim se „Tatice, prosti“ i odmah…
Smiješno je. U kuhinji sam.
Uvijek nešto radim u kuhinji.
Jedan dan uđem i pitam: „Kakav je to toster?
Što nije valjalo sa starim?
Moram skinuti aplikaciju da napravim proklet…“
Odjednom je čujem…
kako iz druge sobe govori: „Tata, nemoj se tako derati!“
Čim čujem taj glas kažem: „U pravu si, zlato, oprosti.
Oprosti, samo da skinem ovu aplikaciju.
Za skidanje mi treba koliko i da napravim tost!“
„Tata, rekao si prostu riječ.“
Stalno to radi.
Kad smo kod toga, jednom tjedno gledamo filmove.
To mi je najdraže, gledamo nešto Pixarovo.
Neki sjajan film. Odlični su.
Za djecu su i za odrasle. Sjajni su.
Sjednemo, napravimo kokice i sve.
Imamo taj pametan TV u dnevnoj sobi.
To je pametan TV.
Kako je pametan.
Kako je taj prokleti TV…
Tako je prokleto pametan da kad sam jednom
ugasio sva svjetla jer smo htjeli gledati film…
No TV je tako pametan, dok sam stiskao gumb „on“…
što se čak više ne radi.
Nemojte to raditi.
To ga sjebe, morate pritisnuti neka druga dva gumba.
„To trebam učiniti?“
„Nemoj se tako derati.“ „U pravu si.“
Neće se uključiti ako su svjetla ugašena
jer misli: „svjetla su ugašena,
očito nema nikoga u prostoriji.“
Možda je netko zaspao na kauču
i okrenuo se na daljinski.
U međuvremenu stojim u mraku
derući se: „Uključit ćeš se jer sam te kupio i jer tako kažem.“
Onda je moja mala dotrčala.
„Tata, nemoj se tako derati.“
„U pravu si, zlato, žao mi je.“
„Tata, zašto se tako dereš?“
„Zato što sam dao toliko novca za TV.
Želim pogledati film s tobom,
no nikako ga ne mogu upaliti.
Uvijek nešto ne štima.“
Onda je stavila rukicu na moje rame
i rekla: „Tata, bit će u redu.“
Nisam siguran da zna što to znači.
Samo zna kad to reći jer moja supruga to uvijek govori.
„Bit će u redu, smiri se. Nabavit ćemo ti novi balon.
Možemo ti nabavi novi.“
To je učinila.
Samo je rekla: „Bit će sve u redu.“
Stavila je svoju slatku ruku na moje rame.
Odjednom mi je sinulo, pomislio sam:
„U pravu si, bit će u redu.
Mogu upaliti svjetla.
Mogu se opustiti. Fućkaš film.
Sve dok se družimo, ovo je sjajno.“
Dubokouman trenutak za mene na otprilike pola sekunde.
Onda još jedan trenutak, pa sam se osjećao kao gubitnik
pitajući se koliko sam sjeban da mi je četverogodišnjakinja kao životni trener
koja me tako bombardira istinom.
Bilo kako bilo…
Probat ću ostati trijezan dok ne shvatim…
Neću vam lagati, užasno je.
Jednostavno svaki dan borba sa životom.
Moljenje za san.
Bože, neka prestane.
Mrzim te sretne trijezne ljude.
„Sjajno je, osjećam se tako živ. Imam toliko energije.“
Koliko dugo to traje?
Popijem frape jednom tjedno, to mi je vrhunac.
Popijem sok sa sladoledom, baš otužno.
Baš je otužno,
kao gledanje izraubanog starog sportaša.
„Prije sam pio po danu, bilo je sjajno.“
Znači…
Bilo kako bilo…
Usput, jesam li spomenuo svoje oduševljenje
što nastupam ovdje?
Ovo je stvarno sjajno.
Da.
Presmiješno je. Jedan sat stajanja na ovom vjetru
i usne ti sve popucaju.
Kao da stojiš na pramcu broda.
Hajdemo završiti nastup s nekoliko blesavih priča.
Pa idemo kući, dobro?
Da vidimo kako mi ide. U redu, ide mi dobro ovdje.
U redu, jedna dobra za vas.
Prije nekoliko god.,
prije početka ove glupe epidemije,
polovičnog pokušaja Prirode
da se riješi potrebnog broja ljudi,
pri čemu jednostavno zabušava, kao da se radi o seminaru…
Bio sam u New Yorku zbog neke uloge vatrogasca.
Slabo glumim. Neki ste to vidjeli.
Nadam se da ste to platili, škrtice.
Svi ste to pogledali besplatno, gadovi.
Nisam najbolji glumac, pa moram prikladno izgledati,
pa sam pustio ogromne glupe brkove kakve nose vatrogasci,
koji su mi odlično stajali kad sam bio odjeven u vatrogasca
s lažnom prljavštinom na licu.
Izgledao sam kao da 20 god. gasim požare.
Međutim, čim sam skinuo kostim
i kad su mi očistili lice i kad sam se presvukao,
odmah sam izgledao kao neki stari tužni homoseksualac
koji nikad nije našao ljubav.
Još sam imao sreće da sam bio u New Yorku u lipnju,
za koji sam ubrzo saznao da je mjesec homoseksualnog ponosa.
Cijeli mjesec.
Da vam nešto kažem, gejevi dolaze u velikom broju.
Ima ih na sve strane, otok se gotovo prevrnuo
koliko ih je bilo.
A ja sjedim ondje i razmišljam: „Bože.
Trideset dana ovog sranja.“
Hodam okolo s narančastim
brkovima na licu poput Freddyja Mercuryja.
Maltretirat će me gdje god se pojavim.
Bio sam u formi poput glumca, opasno definiran.
Moram vam nešto reći, u tih trideset lipanjskih dana
nije me ni pogledao nijedan gej.
A kamoli da mi se nabacivao.
Nikad se nisam osjećao starije i nepoželjnije u svom životu.
Da vam nešto kažem, muškarcima se dogodi
da toliko ostare da ih žene više ne primjećuju.
Znate da se to doba bliži, znate da taj dan dolazi,
no nitko vam ne kaže da ćete jednom biti tako stari
da vas čak ni muškarac neće htjeti pojebati.
I to nešto govori.
Kad si toliko star da neki gej u šezdesetima pomisli:
„Vozi dalje, mogu bolje od toga.
Isuse.
Ugradi si tupe ili nešto. Idi u solarij.
Mogu naći nekoga u četrdesetima. Hajde, vozi dalje.“
Imao sam napad panike.
Pomislio sam: „Bože, predugo sam čekao sa ženidbom.
Prekasno sam dobio djecu, brzo ću umrijeti.“
Doslovce sam podvukao životnu crtu.
Hodao sam Devetom avenijom, malo njihao bokovima
da me netko primijeti.
Bio sam očajan.
Jebite se, nije vam to strano. Znate kako je.
Želite misliti da možete osvojiti još jednog.
Njihao sam bokovima niz ulicu.
Volio bih da to nije istina.
Hodao sam niz Devetu aveniju i odjednom sam digao pogled
i izdaleka ugledao lezbijku kako mi se približava.
Znam da smo u Boulderu u Coloradu, u redu?
Pa ćete svi reći: „Hej, stari, znaš?
Kako si znao da je lezbijka, stari?
To nije u redu.
Samo si je pogledao i znao si da je lezbijka?
Ne znaš je, kako si odmah…
Kako znaš da je netko lezbijka?“
Lako.
Isto kao što i vi znate.
Isto kao što znaju druge lezbijke.
Nije to viša matematika.
No razumijem da je 2021. i da ne smijete govoriti
da znate kako izgleda lezbijka.
Sudeći po vašoj tišini, tako je.
Ne smijete.
Smiješno je da ovdje ušeta neki bijeli 20-godišnji klinac
zalizane kose, dignutog ovratnika u mokasinama bez čarapa,
pomislili biste: „Član bratstva, siluje na spojevima.
Tata mu je sudac. Neće u zatvor.
Da. Baš je ubio petoro ljudi dok je pijan sjeo za volan.
Već mu stiže novi Dodge Challenger.“
Zar ne?
To smijete vidjeti.
Jasno kao dan.
Lezbijka.
Nisam imao pojma…
Toliko ste progresivni.
Zar ne?
Nemate pojma.
Zar ne?
Hajmo igrati jednu igru.
Spomenut ću različite ljude
pa ćemo vidjeti slajdove koji vam padnu na pamet.
Građevinski radnik.
Navijač.
Slikar.
Skejter.
Lezbijka.
Odjednom nema ničega.
Je li ona lezbijka?
Jesam li ja…
Imam prijatelje gejeve, ali nikad nisam primijetio
nikakvu poveznicu.
Ne kažem da sve lezbijke liče jedna na drugu.
Nikad ne bih rekao nešto tako neuko.
Međutim, kažem
da je tu i tamo sve jasno.
Dobro?
Kratka kosa, lanac za novčanik, hoda ovako niz ulicu.
Dobro?
No čak i tad, ne kažem da sam potpuno siguran.
No s pištoljem uz glavu, rekao bih da je lezbijka.
To bih rekao.
Konačan odgovor je lezbijka.
U redu?
Bilo kako bilo…
Hoda prema meni niz ulicu.
Ja hodam prema njoj.
Jasno mi je
da ćemo se sudariti ako nastavimo hodati kako hodamo.
Ne želim se sudariti sa ženom,
općenito ni s kime u New Yorku, pa sam se ponio kao džentlmen.
Shvatio sam što se događa,
pa sam se postepeno prebacio u svoju traku.
Sad je sve u redu. No onda se dogodilo nešto najčudnije.
Prehodali smo otprilike 30 m, pa se odjednom
prebacila opet u moju traku.
Pomislio sam: „To je malo ludo. Mislio sam da sam to riješio.“
Onda sam se opet pomaknuo.
Hodam, nakon 30 m ona se opet prebaci u moju traku.
Sad sam uz rubnik.
Pomislio sam što da učinim, a da ostanem politički korektan.
Što bih trebao učiniti?
Da siđem s nogostupa na biciklističku stazu
i da me pregazi neki klinac koji juri 65 km/h na električnom biciklu,
da padnem na sve četiri na pločniku?
I da cijelog života kad kiši
razmišljam o lezbijki koja me izgurala s nogostupa?
To bih trebao?
Da joj prepustim cijeli nogostup?
„Vaša gejosti!“
Zar ne?
Ili da se čvrsto postavim ramenom
i zaštitim svoju traku?
Dobro?
Ne ponosim se time, no izabrao sam drugu opciju.
Pomislio sam: „Imam 53 godine.
Dvaput sam se selio. U udruzi sam umirovljenika. Ja sam ovdje žrtva.“
Znači…
Čvrsto sam se postavio i odmah pomislio da će biti svega.
Nikad nisam to učinio sa ženom.
Vani smo, ljudi će sve vidjeti, što će se dogoditi?
Neću lagati, približavala mi se
pa sam se nagnuo, spustio u bokovima
jer je bila građena kao domar, a nisam htio izgubiti ravnotežu.
Nisam htio da se to dogodi.
Neću si to dozvoliti.
Nagnuo sam se i u posljednjem je trenu
okrenula svoje rame pa smo se promašili,
no sudarili smo se podlakticama
s dovoljno snage da se bilo potrebno okrenuti.
Znam da većina vas vozi,
pa ću vam na brzinu objasniti pješački bonton u New Yorku.
Ako hodate niz ulicu u New Yorku
i nekako se očešete rukavom o nekoga,
ne morate stati.
Okrenete glavu: „Oprostite, ja sam kriv.“
Onda imate sljedeću razinu. Malo iznad toga.
Hodate ulicom i stvarno se sudarite s nekim,
okrenete se: „Oprostite, nisam vas vidio.“
Poklonite se kao na karateu. „Ja sam kriv.“
Što god treba… „Moj sensei…“
kako sve ne bi eskaliralo.
I posljednja opcija.
Hodate ulicom i tako se jako sudarite
da se morate okrenuti i reći u maniri Hofmana i De Nira:
„Hej, pazi kuda hodaš!
Pomaknuo sam se dvaput, nisi to vidjela?
Dva put si se prebacila.“
Okrenuo sam se da se sukobim,
no moram vam reći da se uopće nije okrenula.
Neću vam lagati, zasmetalo me to.
Mučilo me gotovo tri dana.
Tri sam dana samo hodao New Yorkom
misleći: „Kvragu,
nema šanse da to nisi namjerno napravila!
Tko se tako prebacuje?“
Osjećam taj bijes, ždere me iznutra
i znam da će mi se na kraju spustiti na prsa
i da će opet biti: „Prosti, tatice.“
Ne mogu to raditi svojoj kćeri, ne mogu to raditi svojoj djeci.
Pa sam počeo čitati o bijesu.
Mislim da sam guglao „kako sve otpustiti“.
Pronašao sam empatiju.
Ako suosjećate s nekim, stavite se na njihovo mjesto,
možete jednostavno shvatiti
njihovu perspektivu, svoju i naći se u sredini.
Pa sam se bacio na posao, stavio se na njezino mjesto.
Zašto bi se netko dvaput slučajno prebacio u moju traku?
Počeo sam se razbacivati razlozima.
Bila je hroma? Nije.
Imala je moždani?
Imala je Bellovu paralizu lijeve strane?
Bila je mumija? Imala je drvenu nogu?
Jedna je od onih dijagonalnih hodača?
Iza njih ste na aerodromu, hodaju presporo,
probate ih zaobići zdesna, prebace torbu tamo.
Probate slijeva, krenu tim putem.
Kao da su sišli s broda.
Stalno sam govorio ne, dok nisam rekao stop!
I dalje sam bio bijesan.
I dalje sam se tako osjećao.
Pa sam rekao: „Koga briga? Nije mi stalo.“
Lagao sam sebi, rekao da mi nije stalo.
Pa sam na kraju otišao kući.
Onda sam prao suđe, što je veoma zen.
Tjedan kasnije, perem suđe, ne mislim ni o čemu.
Mozak mi je bio prazan, prao sam suđe
i odjednom mi je sinulo.
Jednostavno sam shvatio i samo dignuo pogled.
„Bože, znam zašto je to učinila.“
Znam zašto se zaletjela u mene.
Zaletjela se u mene jer je lezbijka.
Bilo mi je pred nosom.
Tražio sam 15 km niz ulicu, gledao ispod grmlja.
Odgovor mi je bio pred nosom.
Učinila je to jer je lezbijka.
Sudeći prema šutnji većine,
morat ću vam sam sve nacrtati.
Pokažimo malo suosjećanja.
Stavite se na mjesto lezbijke.
S kim izlaze lezbijke?
Sa ženama.
S kim se usele? Sa ženama.
S kim ulaze u odnose? Sa ženama.
S kim se na kraju vjenčaju? Sa ženama.
Pomislio sam: „Bože. Ja sam to učinio.“
Znam kako je to, jebote.
Znam kako je živjeti s jednom od njih.
Točno znam kako… Beznadno je.
Želite ih usrećiti.
„Kupio sam ti ovu blještavu stvar. Jesam li dobro postupio?“
Natjerati ih da preuzmu odgovornost za svoja djela.
Nema šanse.
Najbolje što možete dobiti je: „Oprosti, ali…“
Znam kako je pobjeđivati u raspravi,
a onda sve okrenu naglavačke, plaču, a ti se ispričavaš.
Pitaš se koji se vrag dogodio.
Kako sam izgubio. Bila si na konopcima.
Osjećaš se tako glupo da moraš prošetati.
I samo se pitaš
kako sam opet izgubio.
Onda shvatiš, osjećaš se glupo zbog toga
pa ugledaš nekog ćelavog idiota s narančastim brčinama
i pomisliš: „Znaš što, evo tebi malo tog sranja.
Uzmi malo tog bijesa.“
Da.
Osjećam se tako glup što sam se naljutio na nju.
Trebao sam je umjesto toga počastiti pivom.
Slušati o njezinim nevoljama, suosjećati
i reći: „Nisi ti kriva. Vjenčala si se za ženu kao i ja.
Nećeš pobijediti. Nije moguće.“
Kažem vam, ako mi ne vjerujete, promatrajte malo ljude.
Pogledajte izraz lica prosječne lezbijke.
Ne mislim na 20-godišnjakinju, pred njom je život,
ima Božić u očima.
Mislim na lezbijku od oko 35-36 godina,
koja počinje shvaćati kako stoje stvari.
Onda pogledajte po kafiću, nađite oženjenog tipa istih godina.
Pogledajte mu izraz lica.
Pogledajte njezino lice pa se vratite na njegovo.
Imaju jednak izraz lica.
A onda pogledajte gejeve.
Neki od najsretnijih ljudi koje sam ikad sreo.
Gotovo su previše sretni. „Hej, kako si?“
Odgovore: „Bok!“
Gotovo da lebde prostorijom
jer nema estrogena koji im vuče snove na dno.
Ne.
Možda je to paravan.
Ne kažem da su svi gejevi jednostavno blaženo sretni,
ali čini mi se da se poprilično dobro zabavljaju.
Radi se o nekima od najpozitivnijih ljudi koje sam ikad sreo.
Podržavaju sve tvoje ideje.
„Da, kraljice, da!
Strašna si, možeš ti to!“
Lezbijke su u kafiću kao gomila snuždenih policajaca.
„Sve je to sranje.
Gdje mi je bila glava?
Useljenje nakon deset dana. Gdje mi je bila pamet, jebote?
Luda je!“
Kažem vam, mislim da bi se oženjeni muškarci i lezbijke
trebali više družiti
i udružiti snage kako bi riješili zajednički problem,
a to su žene u našim životima.
Kako bismo nekako dosegnuli percipiranu sreću
prosječnog geja.
Ako vjerujete u to, dat ću vam savjet.
Ako ćete proširiti svoj krug prijatelja,
dat ću vam savjet.
Ne možete se družiti s bilo kojom lezbijkom.
Morate se pobrinuti da se družite s tipom
u odnosu, u redu?
Pod „tip“ ne mislim da je muškobanja, nisam neuk.
Samo na to da je se krivi za većinu svega.
U redu?
Jer nijedan odnos nije uravnotežen.
Netko se mora izvući s više toga.
Netko je u zavjetrini. Poput biciklističke utrke.
Nekome drugome vjetar šiba u lice.
Dobro?
Netko drugi je odmah iza.
„Da, stvarno je mokro.“
Nekako se skriva ispod tvog ponča.
Muškarac i žena, žena i žena, oni i oni, što god da vas zanima.
U svakom odnosu imaš osobu koja opere suđe
i osobu koja ga namače.
Dobro?
Ne namače ga. Zna da ćete ga vi oprati.
Samo čeka.
Ubrzo vam dojadi.
Samo ondje čeka. Morate početi s pranjem.
Što onda učini?
Čeka u drugoj sobi kao da ne zna što se zbiva.
Čeka dok ne čuju lonce i tave, a onda kreće predstava.
Onda dojuri i kažu: „Molim?
Ja sam ih htjela oprati!“
A vi kažete: „Nisi. Namaču se osam sati.
Ruke su mi u mlakoj vodi u kojoj plutaju ostaci kajgane.
Nemoj me izluđivati, životinja si.
Odgojile su te životinje. Gubi se.“
„Ne deri se na mene!“
Da.
Svaki odnos ima osobu
koja će izvaditi vreću iz kante za smeće
i malo je protresti…
Zavezati je i ostaviti naslonjenu uz šank.
Kao da je dobila dva metka iza uha u mafijaškom atentatu…
A onda ima i osobu koja je stvarno podigne
odnese do pločnika po noći i stavi je u kantu za smeće.
Žena mi je presmiješna, volim je, ali ima najgore moguće izgovore.
„Zašto ne iznosiš smeće?“
„Htjela bih, ali bojim se kojota.“
„Bojim se kojota.“
Pomislio sam: „I ja isto!
To su bijesni psi.
Love u čoporima od dva ili tri člana.
Ne iznosiš smeće jer ne želiš,
jer znaš da ću ja to učiniti. Jednostavno se makni od mene.“
Kažem vam…
Bilo kako bilo…
Znam da sam noćas dosta podrivao jedinstvo,
pa prije nego što odem odavde,
želim…
Poradimo na našem zajedništvu.
Živimo u vremenu razdora.
Svi se žele osjećati sigurno.
Hajdemo govoriti o lijepoj, normalnoj, srednjostrujaškoj temi
kako bi svi mogli sretni doma, bez sukoba.
Zvuči dobro? Sjajno.
Pričajmo o abortusu. Eto ga.
Svi imaju mišljenje.
„Moje tijelo, moje pravo.“
„Onda se odvezi u Arkansas, kujo!“
Svi imaju mišljenje.
Kao i ja, i ispričavam se što ćete ga morati slušati.
Zato što… Odmah ću vam reći.
Imam stvarno čudan stav o abortusu.
Reći ću vam to odmah na početku.
Potpuno ga zastupam, oduvijek.
Dame, rekao sam da imam čudan stav.
Za Boga miloga. Prestanite ulaziti u prtljažnik.
Pričekajte do kraja.
Trebate me prvo provjeriti. Noge vire kroz krovni prozor.
Rekoh da imam čudan stav.
Pravo na abortus mi je imalo smisla
jer ne volim slušati druge
i jer se radi o vašem tijelu.
Tko sam ja da vam govorim što ćete sa svojim tijelom?
To mi je uvijek imalo smisla.
Međutim, i dalje mislim da ubijate dijete.
Vidite? Tu stav postaje čudan.
Dvoumim se i sve mi to ima smisla.
Kad kažu: „Nemoj mi govoriti što da radim.“
Moje tijelo, moj izbor.“
Tako je, u pravu je. Pustite je na miru.
„Ubijaš dijete!“
Mislim, ima nešto u tome.
Ako ćemo biti iskreni,
zato se i provodi taj postupak.
Ne idete tamo jer vas boli uho.
Idete tamo govoreći „Trudna sam,
vadite to dijete van!“
Uđete s djetetom, a izađete bez njega.
Što mu se dogodilo?
Nešto je. Tako da…
Zagovaratelji kažu: „Još nije život.“
„Nije dijete ako…“ Ne znam što kažu.
„Abortiraš li prvi četvrtak ili posljednji utorak
i ako napraviš piruetu.“
Plešu između pravih kamiona.
„Još nije dijete“, tako kažu,
što može biti istina ili ne.
Ne znam, nisam liječnik,
ali kažem vam da mi instinkt govori da to nema smisla.
Još nije dijete.
To bi bilo kao da krenem raditi tortu i stavim tijesto u tepsiju
pa u pećnicu, a pet minuta poslije dođete vi,
zgrabite tepsiju i bacite je na pod.
Rekao bih: „Koji vrag! Uništio si mi rođendansku tortu.“
A vi biste odgovorili: „Još nije bila torta.“
„Mogla je to postati.
Da niste učinili to što jeste,
za 50 minuta imali bismo tortu.
Nešto joj se dogodilo, tortoubilački kučkin sine!“
Zar ne?
Prije nego što se svi vi zagovaratelji uzbudite,
mislim da je sjajno što ubijate svoje bebe.
Fantastično.
Pomažete Majci Prirodi. Previše nas je.
Vani je 55°C. Životinje izumiru.
Oceani su zagađeni plastikom.
Ne trebamo više ljudi.
I osobito, ako ste iskreni prema sebi,
jeste li postigli išta sjajno u životu?
Je li osoba koju ševite išta sjajno postigla?
Ako je odgovor na oba pitanja niječan,
kakve su šanse da napravite sjajnu osobu?
Ne kažem da ćete napraviti lošu osobu,
samo će to biti još jedna osoba koja ne kreće na zeleno
jer bulji u svoj mobitel.
Nema više vremena. Bili ste sjajni.
Mnogo hvala.
Bilo je sjajno.
Hvala još jednom. Hvala što ste došli.
Stvarno to cijenim, laku noć.
Bill Burr!
Prijevod titlova: Ivan Markota